Velkommen

De menneskelige kroppene fascinerer oss til stadighet, selv om vi opplever dem på nært hold. I denne splitter nye spesialutgaven har vihar vi samlet et utvalg av artikler fra Hvordan det fungerer arkivene, i tillegg til helt nye artikler som forklarer kompleksiteten i vår egen anatomi. Finn ut hva vi er laget av, fra de minste cellene til de største organene, og hvordan hvert eneste element virker sammen for å skape komplekse systemer og hva som gjør oss, vel ... oss. Oppdag hva som kan gå galt, hvordan moderne vitenskap kan fikse det, og hvor mye mer vi fortsatt har å lære om våre utrolige kropper.

© Getty

Forståelse av menneskets anatomi

Innhold

006Menneskekroppen
Reis inn i kroppen for å finne ut hva mennesket er laget av.
012Cellestruktur forklart
Lær om menneskecellens anatomi, se inn i en cellekjerne og utforsk stamceller.
016Skjelettet ditt
Oppdag beinstrukturen, skjelettsystemet og hvordan alt henger sammen.
022 	Hvordan musklene våre fungerer
Utforsk hva musklene er laget av, og hvordan muskelkraften påvirkes av trening.
028Hva som finnes inni hodet ditt
Menneskehodets anatomi, hodeskallen, hjernen, nevrotransmittere og hjerneceller.
038Din fantastiske hjerne
Hvordan moderne nevrovitenskap er i ferd med å avdekke kroppens mest komplekse organ.
046Vitenskapen om synet
Ta en kikk inn i øynenes anatomi og finn ut hvordan vi ser, fokuserer og hva korrigerende linser gjør.
054Hvordan ørene fungerer
Ørene våre utfører en rekke funksjoner, fra hørsel til balanse.
056 	Hva er mandlene til for?
Finn ut hva de kjøttfulle klumpene på baksiden av halsen gjør.
057Hvordan snakker mennesker snakker vi mennesker?
Hvordan stemmebåndene og strupehodet har utviklet seg for at vi skal kunne kommunisere.
058Halsens anatomi
Utforsk et av de mest komplekse og funksjonelle områdene i menneskekroppen.
060Den menneskelige ryggraden
Hvordan de 33 ryggvirvlene holder oss oppreist.
062Hormoner
Finn ut hvilken innvirkning det endokrine systemet har på kroppen.
064På innsiden av sirkulasjonssystemet
Ta en titt inn i kroppens blodomløpssystem gjennom arteriene, venene, blodet og hjertet.
074 	Hvordan milten fungerer
Hva er egentlig dette livsviktige organet?
076Den menneskelige brystkassen
Brystkassen er mer enn bare et panser.
078 	Menneskets åndedrett
Oppdag hvordan vi puster og hvordan lungene våre fungerer.
080Mat og kroppen din
Finn ut hvordan vi fordøyer maten, fra smak og spytt til mage og tarm, og lær hvordan tarmen din kan påvirke hjernen din.
094Urinsystemet forklart
Hvordan vi kvitter oss med avfallsstoffer fra blodet ved hjelp av nyrene.
098 	På innsiden av leveren
Lær om leverens anatomi og hvordan den hjelper deg med å fordøye og avgifte.
102Hvordan bukspyttkjertelen fungerer
Gå dypere inn i bukspyttkjertelens funksjoner.
104 	Det menneskelige bekkenet
Hvordan bekkenets anatomi hjelper deg med å komme deg rundt.
106Det menneskelige forplantningssystem
Mannlige og kvinnelige kjønnsorganer og hvordan babyer blir til.
112 	Den menneskelige hånden
De komplekse musklene og strukturene i våre unike hender.
114På innsiden av kneet
Leddene som hjelper oss å løpe og gå.
116Hvordan fungerer føttene dine?
Finn ut hvordan føttene våre takler det enorme trykket de utsettes for.
118Under huden
Ta en titt på hudens struktur og hvordan den beskytter oss mot skadelige bakterier.
120Hvordan sår leges
Hvordan kutt og skrubbsår repareres, og forskjellen mellom bakterier og virus.
122Hvordan immunforsvaret ditt fungerer
Kroppen din er i en konstant krig mot en seiglivet hær, som holdes i sjakk av det adaptive immunforsvaret.
126På innsiden av lymfesystemet systemet
Ta en nærmere titt på lymfesystemet og kapillærvæskeutvekslingen i aksjon.
128Hvordan fungerer de hvite blodlegemer?
Lær mer om de hvite ridderne som kommer deg til unnsetning i kampen mot virus og bakterier.
130Krigen mot superbakterier
Hvordan bakterier vil utvikle seg for å unndra seg behandling.

006

070

104

015

102

046

021

118

© Alamy, Getty, Science Photo Library, DK Images, Sol 90, Corbis, Dreamstime, Thinkstock

Återbruk Människokroppen

Återbruk

forståelse av menneskets anatomi

Inne i en kjerne

Disseksjon av kontrollsenteret i en celle

Somkranset av cytoplasma inneholder cellekjernen cellens DNA og styrer alle dens funksjoner og prosesser, som bevegelse og reproduksjon.
Det finnes to hovedtyper av celler: eukaryote og prokaryote. Eukaryote celler har en cellekjerne, mens prokaryote celler ikke har det. Noen eukaryote celler har mer enn én kjerne - såkalte flerkjernede celler - som oppstår når det dannes to eller flere kjerner ved fusjon eller deling.
I hjertet av en cellekjerne finner du nukleolus, et område som er avgjørende for dannelsen av ribosomer. Ribosomene er ansvarlige for å lage proteiner av aminosyrer som sørger for vekst og reparasjon.
Kjernen er den mest beskyttede delen av cellen. I dyreceller er den plassert nær midten og vekk fra membranen for å gi maksimal beskyttelse. I tillegg til det geléaktige cytoplasmaet rundt kjernen er den fylt med nukleoplasma, en tyktflytende væske som opprettholder den strukturelle integriteten.
I planteceller er kjernen derimot mer sporadisk plassert, noe som skyldes at plantecellene har en større vakuol og en beskyttende cellevegg.

Sentral kommando

Ta en titt på hva som skjer inne i "hjernen" til en eukaryot celle

1 Kjernepore
Disse kanalene kontrollerer bevegelsen av molekyler mellom kjernen og cytoplasmaet.

2Kjerneskjoldet
Fungerer som en vegg som beskytter DNA-et i kjernen og regulerer tilgangen til cytoplasma.

3Nukleolus
Kjernen består av protein og RNA og er kjernenes hjerte, som produserer ribosomer.

4Nukleoplasma
Dette halvflytende, halvgeléaktige materialet omgir nukleolus og opprettholder organellens struktur.

5Kromatin
Produserer kromosomer og bidrar til celledeling ved å kondensere DNA-molekyler.

2

Kjernen

Kjernen i kontekst

Utforsk den større kroppen som en kjerne hersker over, og møt dens "cellekamerater

Ribosomer
Ribosomene består av to separate enheter, og de lager proteiner som skal brukes både i og utenfor cellen.

Golgi-apparatet
De er oppkalt etter den italienske biologen Camillo Golgi, og de lager lysosomer og organiserer også proteinene for utskillelse.

Mitokondriene
Dette dobbeltmembranede mitokondriet produserer energi til cellen ved å bryte ned næringsstoffer via cellulær respirasjon.

Lysosomet
Dette lille og kuleformede organellet inneholder fordøyelsesenzymer som angriper inntrengende bakterier.

1

3

4

5

Hvordan overlever celler uten en cellekjerne?

Prokaryote celler er faktisk mye enklere enn sine eukaryote motstykker. Ikke bare er de opptil 100 ganger mindre, men de er også hovedsakelig en rekke bakteriearter. Prokaryote celler har færre funksjoner enn andre celler, og de trenger derfor ikke en cellekjerne som fungerer som organismens kontrollsenter.
I stedet har disse cellene DNA-et sitt i bevegelse rundt i cellen i stedet for å være plassert i en kjerne. De har ingen kloroplaster, ingen membranbundne organeller, og de gjennomfører ikke celledeling i form av mitose eller meiose, slik eukaryote celler gjør.
Prokaryote celler deler seg ukjønnet ved at DNA-molekyler replikerer seg selv i en prosess som kalles binær fisjon.

© Alamy

Skjelettet ditt

80%
kompakt bein
20%svampaktig bein

Dette utrolige levende rammeverket gir mer enn bare strukturell støtte

Tet menneskelige skjelettet er helt avgjørende for at vi skal kunne leve. Skjelettet utgjør et sterkt og fleksibelt rammeverk som beskytter de vitale organene våre, holder formen og gjør det mulig for kroppen å bevege seg, i tillegg til at det er et stamcellereservoar. Bena produserer også blodceller i benmargen og lagrer mineraler som vi trenger å frigjøre hver dag.
Som voksen har du rundt 206 skjelettknokler, men du fødes med over 270, som fortsetter å vokse, styrkes og smelte sammen etter fødselen frem til rundt 18 år hos kvinner og 20 år hos menn. Skjelettet varierer faktisk også i struktur mellom kjønnene. Et av de mest åpenbare områdene er bekkenet, ettersom en kvinne må kunne føde, og derfor er hoftene relativt sett grunnere og bredere. Kraniet blir også mer robust hos hanner på grunn av kraftig muskelvekst, og haken er ofte mer fremtredende hos hanner. Kvinnelige skjeletter er generelt sett mer delikate. Selv om det finnes flere metoder, kan kjønnsbestemmelse være vanskelig på grunn av den store variasjonen vi ser innad i arten.
Bein er et komposittmateriale som består av tre grunnleggende ingredienser: kollagentråder, et sukkerholdig proteinlim og uorganiske kalsiumsalter. Kollagenfibrene er ordnet i vekslende lag som krysser hverandre og danner et fleksibelt stillas, og kalsiumsaltene er limt inn mellom dem for å gi styrke og stivhet. I livmoren tar skjelettet form som brusk, som deretter begynner å forkalke og utvikle seg i løpet av svangerskapet og etter fødselen. Det primære elementet som utgjør bein, benvev, er faktisk mineralisert kalsiumfosfat, men andre former for vev som marg, brusk og blodårer inngår også i den overordnede strukturen. Mange tror at bein er solide, men i virkeligheten er det indre beinet porøst og fullt av små hull.
Utsiden av hvert bein består av plater, eller hule rør, av tett kortikalt bein, som på innsiden støttes av et honeycomb-nettverk av svampaktig trabekulært bein. Dette nettverket er lett fleksibelt og bidrar til å fordele belastningen ved å fordele strekk- og trykkreftene over endene av beinet, samtidig som det gir maksimal styrke.
Det svampaktige beinet er også hjemsted for benmargen, som inneholder stamceller som er i stand til å produsere de fleste cellene i blodet og immunsystemet. De er i konstant aktivitet, og det produseres millioner på millioner av nye røde og hvite blodlegemer hvert minutt.
Inne i benmatriksen finnes det celler som kalles osteocytter. De beveger seg ikke, men er i stand til å registrere spenninger inne i selve beinet, og kan utløse dannelsen av nytt bein i en prosess som kalles remodellering. Det gamle beinet brytes ned av store celler som kalles osteoklaster, og nytt kollagen og mineraler avsettes av mindre osteoblaster.
Selv om celler hele tiden skiftes ut, og ingen celler i kroppen vår derfor er mer enn 20 år gamle, erstattes de ikke med perfekte, helt nye celler. Cellene inneholder feil i DNA-et, og til syvende og sist svekkes derfor skjelettet når vi blir eldre. Tilstander som leddgikt og benskjørhet kan ofte være forårsaket av aldring og føre til problemer med svekket skjelett og redusert bevegelsesevne.
Sammen er de to celletypene i stand til å frigjøre og lagre kalsium og fosfor i skjelettet for bruk andre steder i kroppen. De påvirkes av hormoner som frigjøres fra kjertler i hjernen, og når nivåene av mineraler i kroppen blir lave, fører signalene til at osteoklastene begynner å slite på beinoverflaten og frigjøre mineraler til blodbanen. Når mineralnivåene er høye, bygger osteoblastene nytt bein og fyller på lageret.

206
knokler i det voksne menneskets kroppen

Skjelettets viktigste funksjon er å danne et strukturelt rammeverk for musklene som beveger kroppen vår

Benstruktur

Epifysen
Endene på de lange knoklene fungerer som støtdempere, med et hylster av seigt, kompakt bein som støttes av en svampaktig kjerne.

De lange knoklene er formet som rør, lukket i begge ender og dekket med brusk

Leddbrusk
Endeflatene på knoklene er dekket av tykk, glatt brusk som hindrer slitasje i leddene.

Rød benmarg
Blodcellene produseres i den røde benmargen, som befinner seg mellom hullene i bikakestrukturen i det svampaktige beinet i hver ende.

Kompakt
bein
Utsiden av beinet er ordnet i en ordnet, lagdelt struktur som gir styrke og stivhet.

Blodårer
Blodårene beveger seg inn og ut av beinet gjennom kanaler i den kompakte overflaten.

Celler som kalles osteoklaster, omdanner hele tiden benoverflaten

Svampaktig bein
Denne uorganiserte bikakestrukturen er mer fleksibel enn kompakt bein, og det store overflatearealet støtter blodcelleproduksjon og kalsiumutveksling.

Endosteum
Den indre overflaten av beinet er foret av et enkelt lag med celler.

Svampete bein har en karakteristisk bikakestruktur

Diafysen
Skaftet på de lange knoklene er bygget opp av tettpakket, kompakt bein.

Markhulen
Sentrum av de lange knoklene er fylt med gul benmarg, som hovedsakelig inneholder fettceller.

Hvordan knokler vokser

Barn
Brusk fortsetter å dannes ved vekstplatene, og kalsiumsalter tilføres i det sekundære ossifikasjonssenteret, noe som forlenger beinet i begge ender.

Vekst
plate

Sekundær
ossifikasjon
sentrum

Margen
hulrom

Ossifisert
vekst
plate

Blod
forsyning

Nyfødt
I livmoren består det meste av skjelettet av brusk, men etter hvert legges det ned mineraler og omdannes til bein i en prosess som kalles ossifikasjon.

Benmargsceller

Det finnes to typer benmarg i menneskekroppen; gul benmarg finnes i skaftet på de lange knoklene, som lårbenet, og rød benmarg finnes hovedsakelig i de flate knoklene, som ribbeina. Gul marg består for det meste av store fettceller, mens rød marg inneholder stamceller. Disse er i stand til å produsere de fleste cellene i blodet og immunsystemet, og inne i knoklene skjuler det seg mange umodne celler som er i ferd med å utvikle seg.

Periost
Utsiden av beinet er dekket av et lag med bindevev som inneholder celler som er involvert i vekst og reparasjon.

Voksen
Selve vekstplaten omdannes til ben, og slutter å produsere brusk, noe som forhindrer at knoklene forlenges ytterligere.

Kraniet
Kraniet, også kjent som hodeskallen, er der hjernen og de fleste sanseorganene befinner seg.

Hodeskallen

Hodeskallen er bygget opp av 22 flate beinplater, hvorav 21 er permanent sammenvokst. Den andre er underkjeven, eller kjevebeinet. De er laget av et tykt lag med organisert kortikalt bein, som ligger rundt et senter av svampaktig bein.

Hørselsknoklene
De tre minste knoklene i kroppen befinner seg i øret, der de bidrar til å overføre vibrasjoner.

Brystbelte
Skulderbladene og kragebeina fungerer sammen for å forankre armene til overkroppen.

10
år for å skifte ut hele skjelettet ditt

Ribbeina
De fleste mennesker har 12 par ribbein som danner et beskyttende bur for organene i brysthulen. De er forbundet med ryggvirvlene i ryggraden på baksiden av kroppen og brystbenet på forsiden.

Arm
Overarmsbenet danner et kuleledd i skulderen og et hengselledd i albuen.

Underarmen
Radius og ulna er knoklene i underarmen. De forbinder håndleddet og albuen. De to knoklene deler belastningen; ulna bærer vekten nær albuen, og radius bærer vekten nær håndleddet.

Metacarpals
De lange knoklene i hendene kalles mellomhåndsknokler og tilsvarer mellomfotsknoklene i foten. Fingrene består av fingerknokler som ligger i nærheten av mellomhåndsknoklene.

Skjelettsystemet

Bli kjent med kroppens knokler med vår guide til det menneskelige skjelettet

Kragebeinet

Menneskets skjelett består av to hoveddeler: aksialknoklene og appendikulærknoklene. De aksiale knoklene utgjør den sentrale kjernen i skjelettsystemet, inkludert hodeskallen, ryggraden, brystkassen og bekkenet. Disse knoklene har en beskyttende funksjon, de støtter sentralnervesystemet og beskytter de vitale organene mot skader. De appendikulære knoklene er festet til denne sentrale støtten, og omfatter knoklene i armer og ben. Deres viktigste funksjon er bevegelse, og de utgjør stive leddstrukturer som musklene er festet til.

Hyoid
Dette hesteskoformede beinet er ikke festet til resten av skjelettet, men det bidrar til å gi tungen et ankerpunkt, slik at vi kan snakke.

Scapula

Brystbenet
Ribbeina er forankret til brystbenet ved hjelp av brusk, noe som gir et fleksibelt ledd og gjør det mulig for brystkassen å trekke seg sammen og utvide seg.

Kvinner har en større åpning inne i bekkenet, noe som letter fødselen

Radius/Ulna
Radius og ulna er knoklene i underarmen. De forbinder håndleddet og albuen.

Det mannlige bekkenet er relativt smalt, og åpningen er hjerteformet

Bekkenet
Dette er overgangsleddet mellom kroppens overkropp og bena. Det er et av de viktigste områdene der vi kan se skjelettforskjellene mellom kjønnene.

Håndledd, hånd og fingre
Det er 27 knokler i hver hånd, og åtte av disse utgjør håndleddet.

Underekstremitetene
Lårbenet (femur) og skinnebenet (tibia) bærer vekten av kroppen, mens leggbenet (fibula) er involvert i forankringen av fotmuskulaturen.

Ryggvirvler
Det finnes tre hovedtyper av ryggvirvler (unntatt korsbenet og halebenet) - nakkevirvler, brystvirvler og lumbale ryggvirvler. Disse varierer i styrke og struktur ettersom de bærer forskjellig trykk i ryggraden.

Støtdempere

Mellom ryggvirvlene i ryggraden er det skiver av et fjærende vev som kalles fibrobrusk, og som består av lange kollagenkjeder som er bundet sammen av en gel av sukkerholdige proteiner, såkalte glykoproteiner. Disse har en sterk affinitet for vann, slik at hele vevet er fylt med væske. Det fungerer som en suspensjon, som komprimeres og deformeres under belastning og beskytter knoklene mot påkjenninger fra dag til dag.

Fibula/Tibia
Disse to knoklene utgjør underbenet og er forbundet med kneleddet og foten.

27
knokler i menneskehånden

Karpaler

Lårbeinet
Dette er det største og lengste enkeltbenet i kroppen. Det er koblet til bekkenet med et kuleledd.

Patella

Metatarsalene
Dette er de fem lange knoklene i foten som bidrar til balanse og bevegelse. Tærne er de knoklene som finnes i tærne, og de ligger i nærheten av metatarsalene.

Fot
Hver fot består av 26 knokler som holdes sammen av en rekke leddbånd.

Tarsaler

Phalanges

Prosessus spinalis
Musklene fester seg til det utstikkende beinet på baksiden av hver ryggvirvel.

Mellomvirvelskive
diskus
En bruskskive mellom hver ryggvirvel som gir støtdemping og beskyttelse.

Artikulær prosess
Hver ryggvirvel har fire leddtapper som er forbundet med de tilstøtende ryggvirvlene med leddbånd.

Det er 33 ryggvirvler i ryggsøylen, som er delt inn i kategorier etter form og plassering. I nakken er det syv nakkevirvler, i brystkassen er det 12 brystvirvler, som hver er festet til et par ribbein, og i korsryggen er det fem bærende lumbale virvler. Resten av ryggvirvlene er sammenvokst og danner korsbenet og halebenet.

Ryggraden

33
ryggvirvler i ryggraden

Virvellegemet
Hver ryggvirvel inneholder en kjerne av svampaktig bein og rød benmarg.

Muskelkraft

Hvorfor er noen mennesker sterke, mens andre er svake, og hvordan kan trening øke muskelstyrken?

Dyp bøyemuskel

Stor brystmuskel

Muskler blir ofte tatt for gitt. Musklene er ansvarlige for alle bevegelser du gjør, og deres primære oppgave er å omdanne energi til bevegelse. Musklene deles inn i tre kategorier. Skjelettmuskulaturen er den typen som folk trener på treningssenteret, og som folk flest kjenner til. Glatte muskler er de ufrivillige musklene som blodårer, luftveier og blære. Den siste kategorien er hjertemuskulaturen, altså musklene i hjertet. Det er imidlertid skjelettmuskulaturen som gjør det mulig for mennesker å både forme kroppen og øke styrken.
Skjelettmuskulaturen er utrolig kompleks, og den er designet for å trekke seg sammen når den blir bedt om å utføre en hvilken som helst handling. Hvis du for eksempel utfører en bicepscurl, vil hjernen din sende et signal til nervecellene om at det er på tide at bicepsene trekker seg sammen. Det er den samme prosessen for hver muskel i skjelettet, men det er måten de er konstruert på som gjør at vi kan utvikle dem.
En muskel består av fibre - hver muskel har et større eller mindre antall - som kan deles inn i to forskjellige grupper: langsomt rykkende (type I-fibre) og hurtig rykkende (type II-fibre). type I-muskulaturen utnytter oksygenet i kroppen bedre til å generere mer drivstoff, også kjent som adenosintrifosfat (ATP). De tåler ekstra belastning og blir som oftest langsommere utmattet. Type II-musklene er derimot det motsatte. De trenger ikke oksygen for å generere drivstoff, de skaper kraftspurter og utmattes langt raskere. Forskjellen kan sammenlignes med en maratonløper og en sprinter, der førstnevnte er avhengig av at musklene bruker lengre tid på å brytes ned, mens sistnevnte bruker intensiteten og kraften i de raskere fibrene til å nå toppen raskt.
Det er disse prosessene som gjør at vi både kan manipulere en muskel og gjøre den sterkere. Hver gang du løfter en vekt, river du disse muskelfibrene fra hverandre, noe som tvinger kroppen til å reparere dem. Når de er reparert, er fibrene tykkere enn før, en prosess som kan manipuleres med riktig kosthold. Kroppsbyggere får i seg protein så snart som mulig etter en treningsøkt, ettersom stoffet brytes ned til aminosyrer som brukes til å produsere og reparere muskler.
Kostholdet ditt kan til og med påvirke hvor effektivt dette er: Hurtigvirkende karbohydrater spiller en viktig rolle i å øke insulinnivået, som i sin tur erstatter muskelglykogen (reservekilde til glukose) som brukes under trening. En slik prosess vil også filtrere protein der det trengs, for maksimal restitusjon og vekst. Det er derfor musklene blir større og sterkere når du hviler, og ikke på treningssenteret, der du faktisk bryter dem ned og ødelegger dem.
Disse prinsippene gjelder også for hvordan musklene blir sterkere. Forestillingen om at det å løfte tunge vekter med et lavere repetisjonsintervall vil øke kroppsmassen, mens det motsatte vil gjøre musklene mer synlige, er en myte. Når du trener med tunge vekter og tvinger musklene til å bruke opp all ATP, setter du i stedet kroppen i en tilstand der den rekrutterer flere muskelfibre og stimulerer de fibrene som ikke blir brukt når du fokuserer på lettere vekter. Du lærer egentlig musklene dine at de kan bli sterkere. De blir ikke plutselig større, men det aktiverer flere fibre som i sin tur hjelper deg med å løfte mer. Denne typen trening gir en form for muskelhypertrofi, som i dette tilfellet betyr at muskelcellene blir større. Hypertrofi kan manipuleres både for å øke muskelstyrken og for å øke kroppsmassen.
Kroppen din vil også huske hvor sterk du er, selv om du slutter å trene. Selv om du må jobbe deg tilbake til ditt tidligere nivå, vil det ta halvparten så lang tid takket være muskelminnet. Akkurat som vi husker å utføre hverdagslige oppgaver, blir musklene dine vant til den samme bevegelsen og tilpasser seg deretter.

Obliquus externus abdominis

Rectus abdominis

Hvordan musklene våre fungerer

Deltoid

Trapezius

Biceps

Triceps

"Kroppen din vil huske hvor sterk du er, selv om du slutter å trene"

Jo større de er..

Bare fordi du ser ut som Hulken, betyr ikke det at du kommer til å ha tegneseriefigurens styrke. Hvis du løfter tunge vekter med et lavt antall repetisjoner, trener du muskelen til å tåle en mer intens belastning på grunn av dannelsen av nye fibre. Det betyr imidlertid ikke at du har størrelsen som skal til for å oppnå dette, ettersom massen tilsvarer antall kalorier som forbrukes. Jo mer mat du spiser, desto raskere og mer effektivt vil musklene repareres. Dette er grunnen til at mange styrkeløftere som kan løfte utrolig mye, ikke ser ut som kroppsbyggere. De konsentrerer seg ikke bare om ren styrke, de inntar også et enormt antall kalorier. En kroppsbygger, derimot, vil forme kostholdet sitt for å forme og øke muskelstørrelsen.

Ikke så sterk som du kanskje tror..

© JayJay

Skuldre

Navn på øvelsen: Militærpress

Slik gjør du det: Bøy bena med vektene, løft stangen opp på linje med skuldrene og press fra deltamusklene til armene er strake. Gjenta øvelsen.

Detaljer: Med riktig vekt og intensitet vil den rive mange muskler fra hverandre og øke styrken din.

Styrkevurdering:

Midtseksjon

Navn på øvelsen: Sideplanke

Slik gjør du det: Legg deg på siden og løft kroppen opp ved hjelp av beinet og armen du hviler på. Hold denne stillingen så lenge du klarer.

Detaljer: Sideplanken vil trigge både magemuskler og midtseksjon, for et mer effektivt tyngdepunkt.

Muskler foran

Trapezius
En overfladisk muskel som beveger skulderbladene (i rotatormansjetten) og støtter armen.

Biceps brachii
Består av et langt og et kort hode som blant annet gjør det mulig å rotere underarmen og albuen.

Rectus abdominis
Kjent som "magemuskler" eller "sixpack", men det er også mulig å ha en åtte- eller til og med ti-pakning.

Kalver

Navn på øvelsen: Løft for leggene

Slik gjør du det: Bruk en Smith-maskin, stå under vektstangen og plasser den på trapesmusklene. Skyv fra leggene og stå på tåspissene.

Detaljer: Ekstremt vanskelig å forbedre, men når du gjør legghevinger med vektstang, vil du trene denne muskelen.

Vastus lateralis
Den største delen av quadriceps-muskelen, som også består av rectus femoris, vastus medialis og vastus intermedius.

Gastrocnemius
Gastrocnemius betyr "leggenes mage" og er utrolig vanskelig å utvikle på grunn av det daglige presset den utsettes for.

Innvendige muskelsammentrekninger

En muskel trekker seg sammen når en fiber settes i gang ved at den utsettes for spenning. Myofibrillene, som finnes inne i en fiber, består av aktin og myosin. Når disse to trådene møtes, forkortes myofibrillen, eller trekker seg sammen. Hvis du strekker ut armen med håndflaten vendt opp og måler lengden på bicepsmuskelen, vil du oppdage at den blir mye mindre hvis du bøyer hånden mot skulderen.
Det finnes imidlertid mange typer sammentrekninger. Isometriske sammentrekninger oppstår når vinkelen på leddet eller lengden på muskelen ikke endres, for eksempel når du holder en manual i armlengdes avstand og kjemper mot motstanden. Slike øvelser er vanligvis tilpasset for å øke styrken.
Isotone sammentrekninger er det motsatte og også mer vanlig, som tradisjonell vektløfting der muskelen som nevnt forkortes ved sammentrekning. Selv om dette også kan brukes til styrketrening, er det gunstig for å øke muskelstørrelsen.

Deltamuskelen
Deltamuskelen dannes rundt skulderen og har anteriore, posteriore og laterale fibre som støtter rotasjon, brystmusklene og latsmusklene.

Pectoralis major
Brystmusklene er en favoritt på treningssenteret, og har også pectoralis minor nær øvre del av brystet.

Brystkasse

Navn på øvelsen: Benkpress

Slik gjør du det: Legg deg på en benk og ta tak i en vektstang med hendene i skulderbredde. Før stangen til brysthøyde og senk den ned til armene er i 90° vinkel. Press oppover.

Detaljer: Benkpress er ikke bare bra for brystet, men trener også skuldrene og triceps.

Navn på øvelsen: Bicepscurl

Slik gjør du det: Løft en manual fra siden og opp til skulderen ved å rotere armen slik at håndflaten med vekten vender oppover. Senk deretter ned og gjenta.

Detaljer: Biceps er relativt liten sammenlignet med andre muskelgrupper, noe som gjør den lett å trene.

Underarmen
Underarmen består av 20 forskjellige muskler, og er en av de mest komplekse delene av hele kroppen.

Muskelmassen tilsvarer kaloriforbruket

Underarmene

Navn på øvelsen: Hammercurls

Slik gjør du det: Hold en manual i hver hånd med håndflatene vendt mot kroppen. Krøl vekten opp til brystet, mens du holder albuene låst. Senk den ned igjen.

Detaljer: Utført med tung vekt kan du forbedre grepet og øke styrken i armene.

sPL

Termogram av en kroppsbygger

Musklene bak

Triceps
Som navnet antyder, består muskelen av tre deler: det lange, det laterale og det mediale hodet.

Latissimus dorsi
Latissimus dorsi, som betyr "den bredeste delen av ryggen", er en viktig muskel for å styrke hele kroppen.

Skrå utsidemuskel
Den største og ytterste av de tre musklene i den laterale fremre delen av buken.

Hamstrings

Navn på øvelsen: Hamstring curls

Slik gjør du det: Bruk en hamstring curl-maskin og lås bena i posisjon. Press mot skumputen til bena er i 90° og gå tilbake til start.

Detaljer: Curls gir ekstra støtte til knebøy, noe som betyr at du kan løfte mer vekt fra beina.

Hvordan og hvorledes

Splenius
Splenius ligger i nakken og er ansvarlig for hodets ekstensjon.

Rhomboideus
Rhomboideus arbeider sammen med trapezius og forbinder skulderbladet med ryggvirvlene.

Overarmene

Navn på øvelsen: Triceps kickback

Slik gjør du det: Ta en manual og hold den ved siden av deg. Med låst albue pekende mot taket, strekker du armen bak deg til den er rett.

Detaljer: Tricepsextensions treffer de tre ulike hodene som utgjør en stor del av overarmen på en gang.

Tilbake

Navn på øvelsen: Markløft

Slik gjør du det: Legg vektstangen på gulvet. Sett skinnebenene mot stangen, bøy knærne og skyv fra beina. Når stangen passerer hoftene, rett ryggen og reis deg opp.

Detaljer: Markløft bruker alle muskler i kroppen, fra ryggen til hamstrings.

Gluteus maximus
Den største muskelen i kroppen, og rumpa må være sterk for å holde underkroppen i riktig posisjon.

Biceps femoris
Det lange hodet består av to deler, og er en integrert og viktig del av hamstringen.

Quadriceps

Navn på øvelsen: Knebøy

Slik gjør du det: Bruk en vektstang i et knebøystativ, og plasser stangen på trapezius. Rett rygg, bøy knærne til hamstrings er parallelle med gulvet. Skyv fra bena.

Detaljer: Knebøy trener alle benmusklene, samt de fleste av de øvre musklene.

Hysterisk styrke - fakt eller fiksjon?

Tro det eller ei, men det har hendt at en desperat mor har funnet styrke til å løfte en bil for å redde sitt truede barn. Det virker umulig, ikke sant? Selv om det ikke finnes noen vitenskapelige bevis for det, er den vanligste teorien at adrenalinkicket som oppstår i situasjonen, øker muskelrykningene, slik at mottakeren blir sterkere og kan jobbe hardere i en svært kort periode. Det man imidlertid ikke hører om når en slik hendelse inntreffer, er skadene som disse heltene vanligvis pådrar seg. Det er derfor kroppen produserer melkesyre i de fleste tilfeller, for å hindre kroppen i å overanstrenge seg.

Mange kroppsbyggere supplerer kostholdet sitt med ernæringsprodukter - eller til og med ulovlige stoffer - for å forbedre kroppen sin. Oppdag disse vanlige metodene for å bli større..

Myseprotein
Det er avgjørende å få i seg nok protein, og det er et must for alle som prøver å øke størrelsen/styrken. Ikke bare er det byggesteinen for muskler - aminosyrene bygger opp protein, som igjen bygger muskler - men hvis du spiser nok (vanligvis rundt 1,5-2,0 g per kilo kroppsvekt), vil kroppen begynne å vokse.

Kreatin
Kreatin er et naturlig stoff som allerede finnes i kroppen, og er en aminosyreforbindelse som lagrer energi. Kreatintilskudd kan hindre at ATP-nivåene (stoffet som begynner å tømmes når musklene trekker seg sammen) tømmes like raskt, noe som betyr at du kan løfte mer vekt over lengre tid.

Anabole steroider
Steroider kan være både injiserbare - for eksempel rent testosteron, som gjør at kroppen kan vokse over evne - og orale, og går inn i muskelcellene og stimulerer dem, noe som øker produksjonen. På grunn av dette vil flere celler utvikles, noe som gjør kroppen større.

Testosteron kan injiseres

Hva er inni
hodet ditt

En titt på hvordan tenkemaskinene våre er satt sammen

Fra fødselen vokser hodet til et spedbarn svært raskt. Når barnet er to år gammelt, har knoklene smeltet sammen, men veksten fortsetter frem til syvårsalderen, og da endres hodeskallens form og størrelse. Et voksent menneskes hode består av 22 knokler. Åtte av dem finnes i kraniet, og 14 danner ansiktet. Til sammen utgjør de hodeskallen, som danner et rammeverk for alle funksjonene i hodet vårt.
Hodeskallens primære formål er å forhindre skade på hjernen. Uten den kan selv en liten kraft mot hodet forårsake alvorlige hjerneskader. Før fødselen utvikler hodeskallen hull der hodets ulike funksjoner befinner seg.
Hodeskallen har tre strukturelle hovedfunksjoner. Hulrom som kalles øyehuler, inneholder øynene og gir dem beskyttelse, men gjør det også mulig for muskler, nerver, blodtilførsel og vev å nå øynene. Bihulene inneholder nesehulen og inneholder også luftfylte mellomrom, som er ansvarlige for at folk høres annerledes ut. Til slutt holdes hodet sammen av suturer, som er myke fibre ved fødselen, men som senere stivner og ser ut som sting. De blir til ubevegelige ledd som hindrer hodet i å falle fra hverandre.
Musklene i hodet er strukket som laken over knoklene i kraniet og ansiktet. Det finnes to hovedkategorier av muskler. Ansiktsmusklene er ansvarlige for å bevege munnen, endre haken og bevege kinnene for å hjelpe til med spising og pusting. Tyggemuskulaturen styrer direkte spising, åpner og lukker kjeven og tillater sideveis bevegelser.
Mindre muskler kontrollerer andre deler av ansiktet, inkludert det indre øret og øyet.

Hodeanatomi

De viktigste funksjonene i hodet som holder oss operative

Hjernen
Hjernen er myk som smør, og må derfor beskyttes godt. Den styrer alle funksjoner i kroppen.

Øynene
To grupper av muskler holder øyet og tillater bevegelse, kontroll av tårekanalen og blunking.

Nesen
Nesemuskulaturen betjener neseborene og hjelper til med flere ansiktstrekk, for eksempel å rynke pannen.

Munnen
Musklene i munnen bidrar til bevegelse, slik at vi kan tygge og lage ansiktsuttrykk.

© Science Photo Library

Tungen
Tungen hjelper oss med å snakke, og den hjelper oss også med å spise og smake på maten.

Hva er en knockout?

Når hodet blir truffet hardt nok, kan en person bli bevisstløs. Dette kan gi langvarige hodeskader og må behandles umiddelbart. Når hodet blir slått, bearbeider hjernen all informasjonen den mottar fra sensoriske nerver for å formulere en passende respons, enten det er å tvinge personen til å trekke seg unna, dytte angriperen eller holde det skadede området. Hjernen har imidlertid også en grense for hvor mye den kan prosessere, og et hardt nok slag kan overbelaste den med informasjon.
For å forhindre ytterligere skade på kroppen slutter hjernen å kommunisere med kroppen, noe som fører til bevisstløshet. Selv om det kan minne om søvn, vil en bevisstløs person ikke reagere på mennesker eller lyder, og vil først våkne når hjernen begynner å kommunisere med kroppen igjen.

Hodebunnen
Lakenlignende muskler holder hodebunnen fleksibel, noe som er viktig for å gi næring til hud og hår.

Kraniet
Kraniet består av åtte flate knokler som er satt sammen med suturer, og beskytter hjernen mot støt og slag.

Ørene
Musklene i øret hjelper til med hørselen og balansen, men tillater lite bevegelse av ørene.

Ryggraden
Ryggraden er forbundet med hodeskallen, slik at vi kan bevege hodet og se oss rundt.

Kjeven
Tyggingen styres først og fremst av sterke muskler i kjeven, som kan produsere et stort trykk.

Bryter det ned

Hvordan de ulike knoklene passer sammen for å danne kraniet

Frontalbenet
Det er det eneste beinet som danner pannen, og det regnes ofte som et ansiktsbein til tross for at det er et kalvarialbein.

Parietalknoklene
Parietalknoklene utgjør mesteparten av den øvre laterale siden av hodeskallen, og de møtes på toppen.

Occipitalbenet
Denne delen av beinet ligger på baksiden av hodeskallen og inneholder åpninger for ryggmargen, nerver og blodårer.

Maxilla
Overkjeven består av en del av overkjeven og den harde ganen, og den utgjør også en del av nesen og øyehulen.

Sfenoidbenet
Det komplekse kilebenet er et svært viktig bein, ettersom det sitter sammen med nesten alle andre skalleben.

Zygoma
Denne benbuen strekker seg fra kinnet til rett over øregangen.

Underkjeven
Underkjeven er det eneste bevegelige beinet i hodeskallen, og det er også det største og sterkeste.

Den menneskelige hodeskallen

Forstå den komplekse strukturen som støtter hjernen og ansiktsvevet vårt

Tet menneskelige kraniet består av 22 knokler som kan deles inn i to hovedgrupper: kraniet, som består av åtte "kranieknokler", og ansiktsskjelettet, som består av 14 ansiktsbein. Disse knoklene er forbundet med hverandre ved hjelp av fibrøse ledd som kalles suturer. Disse leddene er unike for kraniet, og når de har smeltet sammen i 30-40-årsalderen, er de urokkelige.
Kraniet består av en takdel - kjent som kalvariet - og en kompleks basisdel. Kalvariet bidrar til å dekke kraniehulen, som hjernen befinner seg i, sammen med flate bein på toppen og sidene. Basen av hjerneskallen er delt inn i store rom, og har ulike åpninger for passasje av hjernenerver, blodårer og ryggmargen.
Ansiktsskjelettet gir støtte til det myke vevet i ansiktet, og knoklene smelter sammen og danner øyehuler, nese- og munnhuler, i tillegg til bihulene. Bare ett av hodeskallens 22 bein er bevegelig, og det er underkjeven.
Som du kan se i diagrammet over, er hodeskallen en kompleks struktur, men hovedoppgavene er å beskytte hjernen og støtte ansiktet, så dette kommer ikke som noen overraskelse.

Hodeskallen gjør en imponerende jobb med å beskytte overfladiske muskler, nerver og blodårer

Tindingebenet
Tinningbeinet er delt inn i fire deler, og støtter tinningen og inneholder strukturene som gjør det mulig for oss å høre.

Hvorfor har babyer et "mykt punkt"?

De åpne mellomrommene mellom knoklene i barnets hodeskalle, der suturene krysser hverandre, kalles fontaneller. Fontanellene er dekket av en beskyttende hinne, og det finnes to typer fontaneller: den fremre fontanellen - også kjent som "den myke flekken" - og den bakre fontanellen. Den fremre fontanellen er der de to frontale og de to parietale knoklene møtes, og dette området forblir mykt til barnet er rundt to år gammelt. Den bakre fontanellen er der hvor de to parietalknoklene og occipitalknoklene møtes, og dette området lukker seg vanligvis når barnet er noen måneder gammelt.
Dannelsen skjer for å hjelpe barnets hode med å passe gjennom fødselskanalen. Grunnen til at de forblir åpne en stund, er for at hjernen skal kunne utvikle seg og vokse. Det er viktig at fontanellene ikke lukker seg for tidlig - en prosess som kalles kraniosynostose - da dette kan føre til ulike medisinske problemer.

Den fremre fontanellen er plassert foran på hodeskallen

Ansiktsuttrykkets anatomi

Krever det virkelig mer muskler å rynke pannen enn å smile?

Corrugator
supercilii
Den velkjente "corrugator", som knytter brynene sammen til en rynke.

Te 43 ansiktsmusklene er festet til bein eller fascie i den ene enden, og - i motsetning til alle andre muskler i kroppen - har de direkte kontakt med huden i den andre.
Det finnes tre grupper av ansiktsmuskler: orbitale, nasale og orale muskler. Til sammen gjør de oss i stand til å lage fire hoveduttrykk: glad, trist, redd og sint, og over 20 kombinasjonsuttrykk.
Det er to muskler i orbitalgruppen - orbicularis oculi, som omgir øyehulen, og corrugator supercilii, som kontrollerer øyenbrynet. Den første er ansvarlig for å blunke og blunke, og den andre trekker seg sammen for å trekke øyenbrynene sammen til en rynke.
Vi har ikke så mye kontroll over nesegruppen, men den største, nasalis, utvider neseborene med hjelp fra depressor septi. Procerus går fra toppen av nesen til pannen, og trekker øyenbrynene ned.
Til slutt har vi de orale musklene. De to største er orbicularis oris, som omgir munnen og trekker seg sammen for å spenne og rynke leppene, og buccinator som løper under kinnbenet. Det finnes også to grupper av mindre muskler, den øvre og den nedre gruppen, som kontrollerer de fine bevegelsene i ansiktsvevet for å danne smil og rynker i panna.

Smil
Det kreves minst fem par muskler for å trekke leppene sammen til et smil.

Pannelugg
Det kreves minst tre par muskler for å trekke leppene sammen til en rynke.

Orbicularis oculi
Denne muskelen omkranser øyet og kontrollerer blunking og blinking.

Procerus
Procerus trekker øyenbrynene ned for å gi et sint ansiktsuttrykk.

Nasalis
Musklene rundt nesen er ikke til stor nytte for mennesker, men denne kan utvide neseborene.

Orbicularis oris
Denne muskelen omgir munnen og bidrar til å trekke leppene sammen for et kyss.

Zygomaticus
stor
Denne muskelen trekker munnvikene opp og ut i et smil.

Depressor anguli oris
Denne muskelen forbinder underkjeven med munnviken, og kan trekke munnviken ned i et trist ansikt.

Dechiffrering av ansiktet

Benjamin Amand Duchenne var en fransk fysiolog på 1800-tallet, og hans makabre eksperimenter forsøkte å avdekke hvilke muskler som var ansvarlige for ulike ansiktsuttrykk. Han koblet forsøkspersoner til galvaniske sonder, som ga små elektriske støt gjennom huden til de underliggende musklene. Han utførte eksperimentet på fem forsøkspersoner: en jente, en ung mann og kvinne, og en eldre mann og kvinne. Han tok bilder av ansiktsuttrykkene når ulike deler av ansiktet ble stimulert. Charles Darwin ble så betatt av bildene at han senere brukte dem i sine egne eksperimenter for å finne ut om folk kunne lese testpersonenes følelser bare ved å se på ansiktsuttrykkene deres.

Dette bildet viser Duchennes eksperiment i aksjon

© Phototake; WIKI

Hjernen hjernen kan regenerere seg
Forskning har vist at visse områder av den voksne hjernen kan fortsette å produsere nye nerveceller, en prosess som kalles nevrogenese

Limbisk system
Den delen av hjernen som styrer intuitiv tenkning, emosjonell respons, luktesans og smakssans.

Cerebral cortex
Den "grå substansen" i hjernen kontrollerer kognisjon, motorisk aktivitet, følelser og andre funksjoner på høyere nivå. Den inneholder assosiasjonsområder som bidrar til å bearbeide informasjon. Disse assosiasjonsområdene er det som skiller menneskehjernen fra andre hjerner.

Basalganglier
(usynlig)
Regulerer ufrivillige bevegelser som kroppsholdning og gangart når vi går, og regulerer også skjelvinger og andre uregelmessigheter. Dette er den delen av hjernen der Parkinsons sykdom kan utvikle seg.

Hypothalamus
Styrer metabolske funksjoner som kroppstemperatur, fordøyelse, pust, blodtrykk, tørst, sult, seksualdrift, smertelindring, og regulerer også enkelte hormoner.

Lillehjernen
Består av to hjernehalvdeler som kontrollerer motorisk aktivitet, planlegging av bevegelser, koordinasjon og andre kroppsfunksjoner. Denne delen av hjernen veier ca. 200 gram (sammenlignet med 1300 gram for hovedhjernebarken).

Den menneskelige hjerne

Hjernen vår, som beskrives som det mest komplekse i universet, er virkelig forbløffende

Thjernen utgjør bare to prosent av vår totale kroppsvekt, men inni den er det ca. 86 milliarder nevroner, omgitt av 180 000 kilometer med isolerte fibre som er forbundet med 100 billioner synapser. Det er en enorm biologisk superdatamaskin.
Cellene i hjernen kommuniserer med hverandre ved hjelp av elektriske signaler. Når en melding sendes, åpner tusenvis av mikroskopiske kanaler seg, slik at positivt ladede ioner strømmer over membranen. Etterpå vil mer enn 1 million miniatyrpumper i hver celle flytte ionene tilbake igjen, klare for neste impuls.
Nevronenes cellelegemer og forbindelsene mellom dem befinner seg i den grå substansen, som forbruker 94 prosent av oksygenet som tilføres hjernen. Ulike områder er ansvarlige for ulike funksjoner, og de er knyttet sammen av et fettholdig nettverk av fibre som kalles hvit substans.
Når et signal når enden av en nervecelle, vil små pakker med kjemiske signaler spres ut til de omkringliggende nevronene. Disse forbindelsene, som kalles synapser, gjør det mulig å sende beskjeder fra én celle til den neste. Hvert nevron kan motta tusenvis av signaler og koordinere dem i tid og rom, og etter type kjemikalie, for å avgjøre hva som skal gjøres videre.
Forskere har stimulert hjernen elektrisk og kjemisk for å se hvordan den reagerer på ulike signaler, registrert elektrisk aktivitet for å kartlegge tanker og brukt avbildning som funksjonell MR for å spore den økte blodgjennomstrømningen som avslører når nervecellene fyrer. Hjernens celler kan også studeres inne i laboratoriet. Takket være disse undersøkelsene vet vi mer om denne utrolige strukturen enn noen gang før, men vi har bare så vidt begynt å forstå den.

Hjernens utvikling

Fra en enkelt celle til et utrolig intrikat nettverk på bare ni måneder

Noen uker etter befruktningen begynner det å dannes nevrale stamceller, som senere vil bli til alle cellene i sentralnervesystemet. De organiserer seg til et nevralrør når embryoet knapt er på størrelse med en pennespiss, og deretter begynner mønsterdannelsen som legger grunnlaget for den strukturelle organiseringen av hjernen og ryggmargen. Når veksten er på sitt høyeste, kan hjernen under utvikling generere 250 000 nye nevroner hvert minutt. Når en baby blir født, er prosessen fortsatt ikke fullført. Men når barnet er to år gammelt, har hjernen 80 prosent av sin voksne størrelse.

Hjernedannelse

Denne forbløffende strukturen dannes og forfines etter hvert som svangerskapet skrider frem

Bakhjernen

Mellomhjernen

Forhjernen

Pyramidale nevroner, som disse, finnes i hippocampus, cortex og amygdala

20watt
Hjernen din er utrolig effektiv, og bruker mindre energi enn en vanlig lyspære

Ryggmargen

4 uker
Hjernens utvikling starter bare tre uker etter befruktningen. Den første strukturen er nevralrøret, som deler seg i regioner som senere blir til forhjerne, mellomhjerne, bakhjerne og ryggmarg.

6 uker
Mønsteret i hjernen og ryggmargen er nå lagt og blir gradvis finjustert, styrt av gradienter av signalmolekyler som tildeler ulike områder ulike funksjoner.

11 uker
Etter hvert som embryoet blir større, fortsetter hjernen å vokse i størrelse, og nevronene migrerer og organiserer seg. Overflaten på hjernen begynner gradvis å folde seg. På dette tidspunktet er fosteret bare rundt fem centimeter langt.

Fødsel
Før et barn blir født, går rundt halvparten av nervecellene i hjernen tapt, og forbindelsene beskjæres, slik at bare de mest nyttige blir igjen. Denne prosessen fortsetter etter fødselen.

Hvorfor hjernen er rynkete

Hjernen bretter seg inn i seg selv for å få plass til mer prosessorkraft

Foldene og lommene i hjernen vår er en biologisk sjeldenhet som vi bare deler med noen få andre arter, deriblant delfiner, enkelte primater og elefanter. Det er en smart evolusjonær tilpasning som gjør det mulig for intelligente arter å presse en enorm mengde hjernebarkvev inn på liten plass, slik at vi får plass til enorme hjernekapasiteter i våre relativt små hodeskaller.
Sammenfoldingen starter i løpet av andre trimester av svangerskapet, og skaper rygger (gyri) og sprekker (sulci), men biologien bak de karakteristiske rynkene er merkeligere enn du kanskje tror. Hjernens organisering bestemmes av komplekse kaskader av kjemiske signaler, men den overordnede formen ser ut til å være et resultat av enkel fysikk. Den grå substansen sitter på utsiden av hjernen, og under utviklingen vokser den raskere enn den hvite substansen på undersiden. Dette utsetter strukturen for mekanisk stress, noe som tvinger utsiden til å bøye og krølle seg.

Mus

Makak

Afrikansk
Elefant

Katt

Sjimpanse

Menneskelig

Flasknos
Delfin

Mer rynkete hjerner er forbundet med høyere intelligens (hjernestørrelser ikke skalert)

"Hjernen vår inneholder
86 milliarder nevroner og 180 000 kilometer med fibre"

© Thinkstock; Illustrasjoner av Jo Smolaga

Å skape minner

Hjernen kan lagre rundt 1 million gigabyte med data

Et team ved Salk Institute i California anslår at hjernen kan lagre rundt 1 petabyte med informasjon, stappet inn i forbindelsene mellom nervecellene. Det tilsvarer rundt 2000 år med MP3-musikk eller 223 000 DVD-er. Og utrolig nok er det mulig å se minner bli skapt.
Weizmann-instituttet i Israel og UCLA i USA har tatt bilder av minnedannelse i aksjon. Pasienter så på videoklipp og ble deretter bedt om å huske hva de hadde sett. Nevronene som lyste opp første gang de så på videoen, lyste opp igjen da de gjenopplevde opplevelsen inne i hodet - litt som et ekko i hjernen.
Nyere forskning fra USA og Japan tyder på at disse ekkoene faktisk lagres to ganger - én gang i hippocampus og én gang i cortex. Hippocampus tar seg av korttidslagringen og glemmer gradvis, men etter hvert som den gjør det, bidrar den til å forsterke minnet i cortex, slik at det kan gjenkalles på lang sikt.

Nevronene lager nye forbindelser når et minne dannes

Selvrensende hjerner

Vi har et innebygd system for å fjerne giftig avfall mellom hjernecellene våre

Søvn er et av hjernens store mysterier, men forskning på mus har avslørt et spennende nattlig oppryddingssystem. Hjernen er skjermet av en barriere som lages og vedlikeholdes av celler som kalles astrocytter. De omslutter blodårene og kontrollerer hva som slippes inn og ut, og et mellomrom mellom karveggen og disse cellene ser ut til å spille en avgjørende rolle i å holde hjernen ren.
Om natten slipper astrocyttene grepet, og mellomrommet fylles opp med en klar væske som kalles cerebrospinalvæske (CSF). Væsken skyves videre av bevegelsene i blodårene under, og slynges opp gjennom astrocyttene og ut i mellomrommene mellom hjernecellene. Når væsken passerer, plukker den opp avfall og rusk, og fører partiklene tilbake til blodbanen slik at de kan fjernes fra hjernen.

Astrocytter
Stjerneformede støtteceller som omgir blodårene i hjernen.

Ende fot
Astrocyttene har lange utstikkere som kalles føtter, og som samles for å danne kanaler rundt blodårene.

Avfall
Hjernecellene produserer hele tiden avfallsprodukter som kan forårsake skade hvis de får lov til å hope seg opp.

Rengjøringsprosessen

CSF feier bort dagens skitt mens vi sover

Cerebrospinal
væske (CSF)
Hjernen er badet i klar væske som transporterer næringsstoffer inn og avfallsstoffer ut.

Strømning
Om natten utvides kanalene rundt blodårene, slik at CSF kan strømme gjennom hjernen.

Fjerning av avfallsstoffer
Når CSF strømmer gjennom hjernen, føres avfallsstoffene mot blodårer der de kan fjernes via blodbanen.

Hvordan fungerer nervene?

Nerver fører signaler gjennom hele kroppen - en kjemisk motorvei

Nerver er overføringskablene som transporterer hjernebølger i menneskekroppen, sier Sol Diamond, assisterende professor ved Thayer School of Engineering ved Dartmouth. Ifølge Diamond kommuniserer nervene disse signalene fra ett punkt til et annet, enten det er fra tåneglen og opp til hjernen eller fra siden av hodet.

Myeliniserte og
ikke-mylinerte
Noen nerver er myeliniserte (eller isolerte) med fettvev som ser hvitt ut og danner en langsommere forbindelse over en lengre avstand. Andre er umyeliniserte og er uisolerte. Disse nervene beveger seg over kortere avstander.

Celler i den grå substansen
Celler i den grå substansen i ryggmargen kan ikke regenereres, og det er grunnen til at personer med en alvorlig ryggmargsskade ikke kan bli friske over tid. Celler i den hvite substansen kan regenereres.

Hvite substansceller
De hvite substanscellene i ryggmargen fører de elektrokjemiske impulsene opp til hjernen. Når du for eksempel blir sparket på leggen, kjenner du smerten i leggen, og hjernen gir deg beskjed om å bevege hånden for å dekke det området.

Nevronale
fiberbaner

Kjernen av ryggmargen
I kjernen av ryggmargen finnes det grå substans - i likhet med den grå substansen i hjernens ytre lag - som brukes til å behandle nerveceller som berøring, smerte og bevegelse.

Spinal
nerve

Hva gjør ryggmargen?

Ryggmargen er faktisk en del av hjernen og spiller en viktig rolle i kroppen

Nerve
rot

Forskere har i rundt 100 år visst at ryggmargen faktisk er en del av hjernen. Ifølge Melillo har hjernen grå substans på utsiden (beskyttet av hodeskallen) og beskyttet hvit substans på innsiden, mens ryggmargen er omvendt: Den grå substansen er på innsiden av ryggmargen, mens den hvite substansen er på utsiden.

Nevroplastisitet
I ryggmargen og i hjernen kan cellene forynges over tid når du trener og blir styrket. Denne prosessen kalles nevroplastisitet.

Nevrogenese
Ifølge Tallal kan man ved å gjenta hjerneaktiviteter som memorering og mønstergjenkjenning få nye hjerneceller til å vokse i ryggmargen og hjernen.

Nerveoverføringer
Noen nerveoverføringer går over store avstander i kroppen, mens andre går over korte avstander - i begge tilfeller brukes en avpolarisering for å skape en krets. Avpolarisering er som en oppspent fjær som frigjør lagret energi når den utløses.

Nerveutløsende faktorer
Når mange nevroner aktiveres samtidig, blir nerven eksitert: Det er da vi kan kjenne følelsen av berøring eller en tydelig lukt.

© DK Images

© Getty / iStock / Arrowhead Forensics

Nevrotransmittere og følelsene dine

Er humøret og følelsene våre egentlig bare hjernekjemi?

Meddelelser sendes fra én nervecelle til den neste ved hjelp av kjemiske signalstoffer som kalles nevrotransmittere. Hver av dem har litt forskjellig effekt, og ved å se på hva som skjer når nivåene av nevrotransmittere endres, oppdager vi at ulike kombinasjoner spiller en rolle i en rekke komplekse følelser.
Acetylkolin eksiterer nervecellene det kommer i kontakt med, og utløser mer elektrisk aktivitet. Det spiller en rolle for våkenhet, oppmerksomhet, læring og hukommelse, og unormalt lave nivåer er funnet i hjernen til personer med demens forårsaket av Alzheimers sykdom.
Dopamin er et kjemikalie som også stimulerer nerveceller. Det spiller en viktig rolle i kontrollen av bevegelse og kroppsholdning, og lave nivåer av dopamin ligger til grunn for muskelstivheten ved Parkinsons sykdom. Dopamin brukes også i hjernens belønningskretsløp og er et av kjemikaliene som er ansvarlig for de gode følelsene som er forbundet med avhengighetsskapende atferdstyper.
Noradrenalin har samme struktur som hormonet adrenalin og er involvert i "kamp eller flukt"-responsen. I hjernen holder det oss våkne og fokuserte. GABA reduserer derimot aktiviteten i nervene som det interagerer med, og antas å redusere følelsen av frykt eller angst.
Serotonin kalles også "lykkehormonet" og overfører signaler som er involvert i kroppstemperatur, søvn, humør og smerte. Personer med depresjon har vist seg å ha lavere serotoninnivåer enn normalt, selv om det ikke alltid hjelper å øke serotoninnivåene med antidepressive medisiner.
Det finnes mange flere nevrotransmittere og andre kjemikalier, som hormoner, som også påvirker nervecellene. Det er disse interaksjonene som resulterer i det store spekteret av menneskelige følelser.

Synapsen

Nevrotransmittere sender beskjeder fra én nervecelle til den neste

Innkommende signal
Frigjøring av nevrotransmittere utløses bare når det er nok elektrisk aktivitet i nervecellen.

Nevrotransmittere
Disse kjemiske signalstoffene beveger seg over den lille kløften - kalt synapsespalten - og fester seg til reseptorer på nervecellene i nærheten.

Nytt signal
Hvis en nabonerve mottar de riktige kjemiske signalene, vil den utløse et nytt elektrisk signal.

Synapsen
Nerveceller kommuniserer ved å frigjøre nevrotransmittere ved spesialiserte overganger som kalles synapser.

En del av et nettverk
Hver nervecelle har tusenvis av forbindelser til sine naboer og har sin egen blanding av ulike nevrotransmittere og reseptorer.

Schizofreni

Angst

Lykke

Depresjon

Kjærlighet

Kamp eller flukt

Dopamin

Serotonin

Noradrenalin

Adrenalin

Oksytocin

Ulike nivåer av nevrotransmittere har blitt assosiert med ulike mentale tilstander

Reseptor
Nerveceller kan bare reagere på et bestemt signalstoff hvis de har de riktige reseptorene for å oppdage det.

Følelser
Det er den samlede aktiviteten i dette komplekse systemet som ligger til grunn for våre tanker, følelser og emosjoner.

© BSIP SA / Alamy; Thinkstock

Hjerneceller

Hvor mange celler?

Det er vanskelig å vite nøyaktig hvor mange celler som finnes i hjernen. De enkelte nevronene har lange, tynne aksoner og forgrenede trær av dendritter som krysser hverandre og danner en uoversiktlig masse som det er nesten umulig å undersøke nøyaktig. Et av de mest brukte anslagene er 100 milliarder nevroner, med et sted mellom tre og ti ganger så mange gliaceller som støtteceller, men den nyeste forskningen tyder på at disse tallene faktisk er feil.
Ved hjelp av en ny teknikk for å telle celler har forskerne kommet frem til et annet tall. Hver celle har én kjerne, og de kan farges opp slik at det er lett å se om de tilhører et nevron eller en gliacelle. I stedet for å telle dem i mikroskop, åpnet forskerne cellene og gjorde dem om til en "suppe", slik at de raskt kunne telles maskinelt. Ved hjelp av denne teknikken avslørte de at det finnes nærmere 86 milliarder nevroner og omtrent like mange gliaceller - langt færre enn forventet.

Finn ut hva som egentlig foregår inne i hodet ditt

Yhjernen vår er en utrolig ting. Den er en av de mest komplekse strukturene i det kjente universet, og i flere tiår har forskere plukket den fra hverandre for å finne ut hva den består av og hvordan den fungerer.
Hjernen er en elektrisk og kjemisk krets, og nervecellene, eller nevronene, er komponentene. De har hver sin cellekropp, som inneholder den genetiske koden, et akson som overfører elektriske impulser, og dendritter som mottar dem.
De er forbundet med hverandre ved såkalte synapser. Når en impuls kommer, frigjøres pakker av molekyler som sender budskapet videre. Hvert nevron lager hundrevis, eller til og med tusenvis, av forbindelser, og produserer de kompliserte mønstrene som driver menneskets tankevirksomhet.
Det finnes hundrevis av ulike typer nevroner i hjernen, kategorisert etter deres unike struktur og funksjon, og stadig flere blir oppdaget. Men de kan ikke fungere på egen hånd. De støttes av et nettverk av gliaceller - et navn som bokstavelig talt betyr "lim".
Det finnes tre hovedtyper av gliaceller. Oligodendrocytter har fettholdige grener som de vikler rundt nervecellenes ledende aksoner, som plastbelegget på elektriske ledninger. Dette gir isolasjon, forhindrer at signalene krysses og gjør at de overføres raskere langs kjeden.
Mikroglia er en del av immunforsvaret og fungerer som et internt oppryddingsteam, som sporer opp patogener og fjerner rusk fra hjernen. Og så har vi de stjerneformede astrocyttene, som med sine lange, tynne armer strekker seg mellom nerveceller og blodårer, transporterer næringsstoffer, rydder opp avfallsprodukter og til og med er involvert i kjemisk signalering.

Under mikroskopet

En nærmere titt på hjernen avslører et komplekst nettverk av ulike celler

Forskjellige deler av hjernen inneholder forskjellig antall celler

Nevron
Dette er nervecellene som er ansvarlige for å sende og motta elektriske og kjemiske signaler i hjernen.

Dendritt
Disse forgrenede prosessorene mottar tusenvis av innkommende signaler fra andre nevroner.

Dette mikroskopbildet viser astrocytter som griper tak i blodårene med "føttene" sine

Astrocytter
Disse stjerneformede cellene støtter nevronene, forsyner dem med næringsstoffer, fjerner avfall og bidrar til signalering.

Akson
Denne delen av nevronet overfører elektriske signaler til nabocellene.

Mikroglia
Dette er spesialiserte immunceller som bidrar til å holde hjernen frisk og fri for sykdom.

Oligodendrocytter
Disse cellene isolerer og pakker fettmembraner rundt nevronene for å øke hastigheten på de elektriske signalene.

Synapsen
Kjemiske signaler utveksles i disse overgangene og sender beskjeder fra ett nevron til det neste.

© Thinkstock; Shutterstock

Återbruk Hjärnan

Hvordan korrigerende linser fungerer

Korreksjonslinser er et viktig hjelpemiddel ved synsfeil, og gir deg 20/20-syn og reduserer belastningen på øynene

In optikk er en linse et gjennomsiktig stoff (vanligvis glass) som brukes til å danne et bilde av et objekt ved å fokusere lysstråler til et bestemt punkt. I briller brukes linser til å korrigere en rekke ulike øyedefekter, blant annet nærsynthet, langsynthet og astigmatisme. Dette oppnås ved å forme glassene til ulike optiske profiler, hvorav den vanligste er oftalmisk konveks-konkav. Her har både den fremre og bakre delen av linseflaten en positiv radius, noe som resulterer i en konvergent frontflate og en divergent bakflate. Denne forskjellen skaper linsens korrigerende effekt, så for å behandle langsynthet brukes en konvergent linse, der den fremre overflaten er sterkere enn den bakre (noe som innsnevrer det innkommende lysets fokus); for nærsynthet brukes det omvendte, der den bakre overflaten har større styrke (noe som utvider lysets fokuspunkt).
Moderne korrigerende linser kan utformes med flere sfæriske flater, noe som gir dem en svært kompleks profil. Dette gjør det mulig å produsere bifokale og trifokale linser, der ulike deler av linsen er formet og har styrker som passer for ulike fokusavstander.

Pinhole-briller

Hvordan bidrar disse linseløse brillene til å korrigere synet?

Pinhole-briller - teknisk sett kalt stenopeiske briller - er briller som består av to ugjennomsiktige plastplater fylt med en rekke hull i pinhole-størrelse. Disse perforerte platene erstatter brilleglassene, og når de brukes, reduserer de mengden lys som kommer inn i hvert øye til en serie smale stråler. Denne lysreduksjonen reduserer forvirringssirkelen (en optisk uskarphet) på øyets netthinne, samtidig som dybdeskarpheten øker. I motsetning til linsebaserte briller, gir kikkertbriller et bilde uten å generere en kuleputeforvrengning (en effekt der bildeforstørrelsen øker med avstanden fra den optiske aksen, slik man ser i kikkerter). Stenopeiske briller fungerer i hovedsak etter samme prinsipp som pinhole-kameraer, og gir et skarpere bilde, men på bekostning av lysstyrken.

Hvordan linser kan brukes til å behandle nærsynthet og langsynthet

© Nummer9

Nærsynthet
(nærsynthet)
En brytningsfeil i øyet som fører til at kollimert (parallelt) lys tvinges til å produsere bilder foran netthinnen i stedet for på den. Dette fører til at innkommende lys kommer inn i hornhinnen i en annen vinkel og divergerer på netthinnen.

Hyperopi
(langsynthet)
En synsfeil som vanligvis skyldes at øyeeplet er for kort eller at hornhinnen ikke er avrundet nok under utviklingen, og langsynthet fører til problemer med å fokusere på objekter i nærheten. Det behandles med en konkav linse, som justerer fokuset på det innkommende lyset slik at det vises nøyaktig på netthinnen.

Hvordan øyet fokuserer

De små ringene av muskler som gjør synet ditt skarpt

Camaraer og menneskeøyne fokuserer begge lyset ved hjelp av en linse. Denne strukturen bøyer de innkommende bølgelengdene slik at de treffer riktig sted på en fotografisk plate, eller på baksiden av øyet. En kameralinse er laget av solid glass, og fokuserer på nære og fjerne objekter ved å bevege seg fysisk nærmere eller lenger bort. En biologisk linse er faktisk skvisete, og den fokuserer ved å fysisk endre form.
I øyet kalles denne prosessen "akkomodasjon", og den styres av en ring av glatt muskulatur som kalles ciliarmuskelen. Denne er festet til linsen med fibre som kalles suspensoriske ligamenter. Når muskelen slappes av, trekker ligamentene seg sammen og strekker linsen til den blir flat og tynn. Dette er perfekt for å se på objekter i det fjerne.
Når ciliarmuskelen trekker seg sammen, løsner ligamentene, slik at linsen blir tykk og rund. Dette er bedre for å se på objekter som befinner seg i nærheten. Den fargede delen av øyet (iris) kontrollerer størrelsen på pupillen og sørger for at riktig mengde lys slipper gjennom linsen.

Under iris jobber musklene hardt for å justere linsen

Overnatting forklart

Hvordan linsen endrer form for å fokusere på nære og fjerne objekter

Linsen
Linsen er ansvarlig for å fokusere lyset på baksiden av øyet.

Ciliarmuskelen
En ring av muskler som omgir linsen, kan trekke den stramt, eller la den slappe av.

Avslappet
Når muskelen slapper av, trekkes ligamentene stramt.

Suspensorisk
ligament
Ciliarmuskelen er forbundet med linsen ved hjelp av ligamenter.

Sammentrukket
Når muskelen trekker seg sammen, slakkes leddbåndene.

Langt borte
Et flatt, tynt objektiv er godt egnet til å se på fjerne objekter.

I nærheten
En rund, tykk linse er bra for å se på objekter i nærheten.

Å se i tre dimensjoner

Hvert øye ser et litt forskjellig bilde, slik at hjernen kan oppfatte dybde

Øynene våre er bare i stand til å produsere todimensjonale bilder, men ved hjelp av en smart intern prosessering er hjernen i stand til å bygge opp disse flate bildene til et tredimensjonalt bilde. Øynene våre er plassert omtrent fem centimeter fra hverandre, slik at hvert øye ser verden fra litt forskjellige vinkler. Hjernen sammenligner deretter de to bildene, og bruker forskjellene til å skape en illusjon av dybde.

Individuelt bilde
På grunn av øynenes plassering ser hvert øye en litt annen vinkel når objekter er nærmere enn ca. 5,5 m (18 fot) unna.

Kombinert bilde
De innkommende signalene fra begge øynene sammenlignes i hjernen, og de subtile forskjellene brukes til å skape et tredimensjonalt bilde.

Prøv det selv
Ved å holde hånden foran ansiktet og lukke ett øye om gangen, er det enkelt å se de ulike 2D-synene som oppfattes av hvert øye.

Netthinnen

Hvordan gjør dette lysfølsomme laget det mulig for oss å se bilder?

Amakrine celler
Disse er ansvarlige for 70 prosent av fotoreseptorenes input, og de regulerer de bipolare cellene.

Tretina er en spesiell type lysfølsomt vev i øyets indre som er så likt hjernevevet at det regnes som en del av sentralnervesystemet. Hvis du betrakter øynene våre som kameraer, er netthinnen filmen. Netthinnen gjør imidlertid mye mer enn bare å sende et "bilde" til hjernen - den må faktisk komprimere bildet slik at det kan formidles via synsnerven, fordi fotoreseptorene i netthinnen kan ta inn mer informasjon enn synsnerven kan formidle.
Selv om netthinnen ser ut som ett enkelt lag, er den i virkeligheten svært kompleks og består av ti lag med nerveceller, som alle er forbundet med synapser. I hvert av disse lagene finnes det flere ulike celletyper: fotoreseptorene som kalles staver og tapper, lysfølsomme ganglieceller, bipolare celler og andre celler som hjelper til med å regulere lysinnstrålingen samt bearbeide og overføre bilder. Staver og tapper har hver sin funksjon. Staverne er mer følsomme for lys og er ansvarlige for nattsyn og perifert syn, og hver av dem kan reagere på ett enkelt foton, eller partikkel, av lys. Tappene, derimot, fungerer i sterkt lys og er ansvarlige for å se farger, fine detaljer og raske bevegelser.
Frem til nittitallet trodde man at det bare var staver og tapper som var involvert i synet. Da oppdaget forskerne en mye sjeldnere celletype som kalles lysfølsomme ganglieceller. Disse cellene bidrar til å regulere pupillstørrelsen og lys/mørke-syklusen, eller døgnrytmen, som vi fungerer etter.
Lyset når staver og tapper ved først å passere gjennom gjennomsiktige lag av nerveceller. Når lyset når fotoreseptorene, forårsaker det kjemiske endringer i stavene og tappene. Rådataene sendes tilbake gjennom lagene av nerveceller, som bearbeider og koder bildet før det sendes via synsnerven til hjernen.

Netthinnens anatomi

Øyet er en av de mest komplekse strukturene i kroppen - og netthinnen spiller en avgjørende rolle i..

Makula
Dette gulfargede området av netthinnen inneholder en høy konsentrasjon av kjegleceller som er ansvarlige for skarpsynet.

Blindsone

Blindsonetesten

Vi har alle en blind flekk, eller skotom - et sted på netthinnen der det ikke finnes fotoreseptoriske celler som kan oppfatte lys. Dette området kalles optisk skive, og det er der synsnerven passerer gjennom netthinnen på vei til hjernen. Selv om den blinde flekken er stor, legger vi ikke merke til den. Det er fordi den blinde flekken i hvert øye er på et annet sted, slik at det andre øyet "fyller ut" tomrommet. Til høyre har vi tatt med en "blindsone-test". Når du lukker venstre øye og fokuserer på sirkelen, og deretter sakte nærmer deg siden, vil plusstegnet forsvinne!

Synsnerven
Denne nerven kalles også hjernenerve to og formidler den visuelle informasjonen som øyet oppfatter og behandler, til hjernen.

Ganglieceller
Denne typen nevroner mottar råinformasjon fra fotoreseptorene (staver og tapper).

Vitenskapen om synet

Fovea
Denne buede gropen i midten av makula inneholder nesten ingen staver og gir det mest detaljerte synet.

Synapser

Nevronene samarbeider om å kombinere data fra stav- og tappceller til meldinger som sendes videre til hjernen

Bipolare celler
Bipolare celler synapser, eller kommuniserer, med staver eller tapper og er ansvarlige for 30 prosent av signalene fra fotoreseptorene.

Bipolare celler
Hver bipolare celle tilsvarer en spesifikk kjegle- eller stavcelle.

Horisontale celler
Disse nevronene kobler sammen ulike typer fotoreseptorer og regulerer også deres funksjon.

Fotoreseptorer
Staver og tapper sender hver sin input under synsprosessen.

Oransje og rosa linjer avslører den komplekse strukturen i netthinnens blodårer som kommer gjennom synsskiven

Staver og tapper
Netthinnen inneholder rundt 120 millioner staver og 5 millioner tapper, som er spredt utover hele netthinnen med unntak av makula.

Skanning av netthinnen

Irisskanning er den vanligste formen for biometri når det gjelder øyne, men visste du at netthinnene våre også har spesielle identifikasjonsegenskaper? Alt handler om det komplekse nettverket av blodårer i netthinnen, og selv tvillingers netthinner er forskjellige. Når du ser inn i en netthinneskanner, reflekteres en lavenergistråle av infrarødt lys av kapillærene. Det unike mønsteret som oppstår, lagres deretter som en kode i en database. Netthinneskannere er raske og pålitelige, men ulempen er at skannerne er dyre, og at mønsteret kan endre seg over tid ved visse sykdommer eller andre øyeproblemer.

danny Hope

Hva er mandlene til for?

Hva er hensikten med disse kjøttfulle klumpene bak i halsen?

Tonsiller er de små kjøttmassene som finnes parvis bakerst i halsen hos mange pattedyr. Hos mennesker brukes ordet faktisk om tre sett av dette svampaktige lymfevevet: de linguale mandlene, svelgmandlene og de mer kjente ganemandlene.
Gaumenmandlene er de ovale bitene som henger ned fra hver side bakerst i halsen - du kan se dem hvis du åpner munnen på vidt gap i et speil. Selv om man ennå ikke helt vet hva gane-mandelene har til hensikt, antas de å være den første forsvarslinjen mot potensielle infeksjoner i både luftveiene og fordøyelseskanalen, fordi de produserer antistoffer og har en fremtredende posisjon i halsen.
Svelgtonsillene er også kjent som polyppene. Disse ligger gjemt i nesesvelget og har samme funksjon som ganemandlene, men krymper i voksen alder.
Til slutt finner vi de lingvale mandlene bakerst på tungen, mot roten der den fester seg, og hvis du stikker tungen rett ut, bør du kunne se dem. Disse dreneres svært effektivt av slimkjertler, og blir derfor svært sjelden infisert.

Tonsillenes plassering

Hvor du kan finne de tre parene med mandler i hodet ditt

Palatinske mandler
Dette er de mest kjente mandlene, siden de er godt synlige bakerst i halsen.

Lingualmandlene
De lingvale mandlene befinner seg på baksiden av tungen - én på hver side i underkjeven.

Mandlene i svelget
Disse er også kjent som polyppene og ligger bakerst i bihulene.

Mye sengeleie, væske og smertelindring som paracetamol er anbefalt for behandling av betennelse i mandlene

Tonsillitt i fokus

Tonsillitt forårsakes vanligvis av visse bakterier (f.eks. beta-hemolytiske streptokokker i gruppe A) eller noen ganger en virusinfeksjon. Vanligvis vil hvile og en antibiotikakur hjelpe, men av og til er infeksjonen svært alvorlig og kan potensielt forårsake alvorlige problemer, eller den kan komme tilbake svært ofte. I slike tilfeller kan det være aktuelt å vurdere tonsillektomi - et kirurgisk inngrep der mandlene fjernes.
Det er mindre vanlig at mandlene er infisert, men når de er det, blir de betente og hovner opp slik at de hindrer pusten gjennom nesen og hindrer drenasjen fra bihulene, noe som kan føre til ytterligere infeksjoner. Hos barn kan konstant pusting gjennom munnen belaste ansiktsbeina og forårsake misdannelser etter hvert som de vokser, og det er grunnen til at de noen ganger får fjernet polyppene.

© Thinkstock; DK Images

Hvordan snakker mennesker?

Stemmebåndene og spesielt strupehodet har utviklet seg over tid for å gjøre det mulig for mennesker å produsere et dramatisk spekter av lyder for å kommunisere - men hvordan fungerer de egentlig?

Vocal cords, også kjent som stemmebåndene, ligger i strupehodet, som er plassert øverst i luftrøret. De består av et lag med slimhinner som strekker seg over strupehodet og styrer hvordan luften presses ut av lungene for å lage bestemte lyder. Den primære bruken av stemmebåndene hos mennesker er for å kunne kommunisere med hverandre, og det er en hypotese at stemmebåndene faktisk utviklet seg til det omfanget vi ser i dag for å legge til rette for avanserte nivåer av kommunikasjon som svar på dannelsen av sosiale grupperinger i løpet av primatenes, og spesielt menneskets, evolusjon.
Når luft presses ut av lungene, vibrerer stemmebåndene og kolliderer for å produsere en rekke ulike lyder. Hvilken type lyd som slippes ut, avhenger av nøyaktig hvordan foldene kolliderer, beveger seg og strekker seg når luften passerer over dem. Den enkeltes "grunnfrekvens" bestemmes av stemmebåndenes lengde, størrelse og spenning. Stemmebåndenes bevegelser styres av vagusnerven, og lyden finjusteres deretter ytterligere for å danne ord og lyder som vi kan gjenkjenne ved hjelp av strupehodet, tungen og leppene. Grunnfrekvensen hos menn ligger i gjennomsnitt på 125 Hz, mens den hos kvinner ligger på 210 Hz. Barn har en høyere gjennomsnittlig tonehøyde på rundt 300 Hz.

Strupelokket hindrer mat i å komme inn i luftrøret

Tungen
Denne muskelen, som ligger i munnen, kan påvirke og endre lyden når den beveger seg opp fra stemmebåndene og ut gjennom munnen.

Luftrøret
Stemmebåndene sitter øverst i luftrøret, der luften fra lungene beveger seg opp gjennom fra brystkassen.

Stemmebåndene
Disse lagene av slimhinner strekker seg over strupehodet, og de åpner, lukker og vibrerer for å produsere ulike lyder.

Stemmebåndene åpnes når du puster, men trekkes sammen når du snakker

Epiglottis
Dette er en hudflik som stenger av luftrøret når en person svelger mat. Den hindrer at mat og væske "går feil vei".

Øsofagus
Dette røret, som ligger bak luftrøret, fører mat og væske ned til magesekken.

Lepper
Leppene er avgjørende for produksjonen av bestemte lyder, som "b" eller "p".

Strupehodet
Kjent som stemmelokalet, beskytter det luftrøret og er sterkt involvert i å kontrollere tonehøyde og volum. Stemmebåndene ligger inne i strupehodet.

Inne i et blodkar

Oppdag hva som skjer hver gang hjertet ditt slår

Innenfor kroppen din finnes det et enormt nettverk av blodårer som, hvis de ble lagt på rekke og rad, lett kunne gå to ganger rundt jorden. De transporterer tilsvarende mer enn 14 000 liter blod rundt i kroppen din.
Det finnes fem hovedtyper av blodårer. Arteriene fører oksygenrikt blod bort fra hjertet og har spesielle elastiske fibre i veggene som hjelper til med å presse det sammen når hjertemuskelen slapper av. Arteriene forgrener seg deretter til arterioler, som fører blodet videre til kapillærene, små blodårer som transporterer næringsstoffer fra blodet ut i kroppens vev via sine svært tynne vegger.
I tillegg til å gi næring til vevscellene fjerner kapillærene også avfallsproduktene og sender det nå oksygenfattige blodet videre til venulene. Disse blodårene drenerer blodet ut i venene, som ved hjelp av klaffer som hindrer blodet i å strømme i motsatt retning, fører det tilbake til hjertet der det kan hente mer oksygen.
I motsetning til de andre blodårene i kroppen fører lungearterien oksygenfattig blod fra hjertet til lungene, hvor det oksygeneres og føres tilbake til hjertet via lungevenene.

Hva er blod?

Ingrediensene som utgjør det røde stoffet

Røde blodlegemer
Disse skiveformede cellene inneholder proteinet hemoglobin, som gjør dem i stand til å transportere oksygen og karbondioksid rundt i kroppen.

Plasma
Den flytende delen av blodet består av vann, salter og enzymer, og bidrar til å transportere hormoner, proteiner, næringsstoffer og avfallsstoffer rundt i kroppen.

Hvite blodlegemer
Noen av disse cellene er en viktig del av immunforsvaret og produserer antistoffer som forsvarer oss mot bakterier og virus.

Blodkar
Blodårene transporterer blod og næringsstoffer til vevet rundt i kroppen.

Blodplater
Disse små cellene setter i gang prosessen som får blodet til å koagulere, noe som bidrar til å stoppe eventuelle blødninger hvis du er skadet.

Er kolesterol dårlig for deg?

Er dette stoffet så ondt som vi hører?

Kolesterol er et fettmolekyl i blodet, og generelt sett er det ikke bra å ha for mye av det: Det kan klebe seg til veggene i arteriene og øke risikoen for hjertesykdom. De fleste matvarer, med unntak av innmat, egg og skalldyr, inneholder ikke kolesterol, men mange inneholder mettet fett, som omdannes til kolesterol i leveren. Kolesterol i seg selv er imidlertid ikke usunt - faktisk ville du ikke kunne leve uten det. Kroppen bruker kolesterol som en slags polstring, som dekker de ytre membranene i alle cellene våre og isolerer nervefibrene, slik at signalene til og fra hjernen går som de skal. Det er også en grunnleggende del av det endokrine systemet, ettersom alle steroidhormoner (f.eks. østrogen) syntetiseres fra kolesterol. Et godt kosthold og regelmessig mosjon kan holde kolesterolet innenfor et sunt område for de fleste.

Arterievegg
Slitasje kommer med alderen, og et kosthold som inneholder mye mettet fett kan føre til fettavleiringer på arterieveggene.

Plakk
Arterieveggene blir tykkere med ytterligere avleiringer av kolesterol og bindevev, noe som kan føre til en dødelig blokkering.

Blodet
Begrensning av blodstrømmen i arteriene kan føre til angina, slag og hjerteinfarkt.

Theart - et livsviktig organ

Hjertet ditt er en turboladet dobbeltpumpende muskel som slår mer enn 40 millioner ganger hvert år

Vena cava superior og
vena cava inferior
Disse store venene fører blod tilbake til hjertet fra organer henholdsvis over og under hjertet. Dette blodet er allerede tappet for oksygen og har derfor en mørkerød eller blålig farge.

Pulmonale vener
Etter at blodet har hentet oksygen fra lungene, går det tilbake til hjertet via lungevenene.

Venstre atrium
Her samles blod som er fylt med oksygen og andre næringsstoffer. Når forkammeret trekker seg sammen, passerer blodet gjennom mitralklaffen og går under trykk inn i venstre hjertekammer.

Høyre atrium
Blodet fra vena cava kommer inn i dette hjertekammeret, hvor det samler seg passivt.

Venstre ventrikkel
Venstre hjertekammer må sende blodet ut på en lengre reise enn høyre hjertekammer, så det har tykkere vegger og bruker omtrent tre ganger så mye energi. Heldigvis gir sammentrekningen av venstre forkammer venstre hjertekammer 20 prosent ekstra effekt.

Trikuspidalklaffen
Når høyre forkammer trekker seg sammen, presser det blod gjennom trikuspidalklaffen, en enveisventil som fører ned i høyre hjertekammer.

Det som er inni hjertet ditt

Høyre ventrikkel
Blodet kommer inn i høyre ventrikkel under trykk fra atriumets sammentrekning, noe som gir det et løft omtrent som turboladeren i en bil med høy ytelse. Ventrikkelen trekker seg sammen og pumper blodet gjennom lungeklaffen, inn i lungearterien og videre mot lungene.

Finn ut hvordan hjertet ditt pumper blodet rundt i kroppen

Nettet ditt gjør ikke bare fantastiske ting, det gjør det utrettelig, fra det øyeblikket du blir født (faktisk litt før det) til det øyeblikket du dør. Det veier et sted mellom 1,5 og 2,5 gram - litt mer hvis du er mann, mindre hvis du er kvinne. Hjertets eneste oppgave er å presse blod gjennom sirkulasjonssystemet og forsyne alle organene dine med oksygen og andre næringsstoffer.
Hjertet regnes som en dobbeltpumpe fordi den høyre halvdelen sender "brukt" blod til lungene. Der slipper blodet av seg en mengde karbondioksid og henter opp nytt oksygen, som du har bidratt med ved å puste. Deretter går det oksygenrike blodet tilbake til venstre hjertehalvdel. Denne turen fra hjerte til lunger til hjerte igjen kalles lungesirkulasjonen. Den venstre hjertehalvdelen pumper deretter det oksygenrike blodet ut til alle andre organer i kroppen enn lungene. Hjernen, huden, musklene i låret, milten - de får alle blod (og dermed oksygen) i kraft av det bankende hjertet.
Til og med selve hjertet får blod via et spesielt sett med årer og arterier som kalles koronarsystemet. Hjertemuskelen i hjerteveggen trenger oksygen og andre næringsstoffer for å fortsette å slå. Dessverre er koronararteriene som gjør denne jobben, svært trange, mellom 1,7 og 2,2 millimeter i diameter. Hvis de tettes igjen av kolesterol eller andre fettavleiringer, slutter hjertet å fungere.
Det relativt enkle konseptet med den doble pumpen er selvfølgelig ganske komplisert i praksis. En rekke klaffer kontrollerer blodstrømmen til hjertets fire kamre, sørger for å bygge opp et blodtrykk som er høyt nok til å gjøre jobben, og leder blodet til de riktige blodårene og arteriene.

Slik sjekker du pulsen din

Se om du har regelmessig eller uregelmessig hjerterytme

Du kan sjekke pulsen på halsen eller håndleddet

Cå måle pulsen er en god måte å følge med på hjerterytmen din på. For å få en nøyaktig avlesning bør du overvåke pulsen mens du hviler, ettersom rytmen kan endre seg i løpet av dagen, spesielt under trening. Du kan sjekke radialpulsen på håndleddet eller halsen, fordi arteriene passerer nær huden i disse områdene. For å ta pulsen på håndleddet snur du den ene hånden med håndflaten vendt opp. Plasser peke- og langfingeren fra den andre hånden under håndleddsfolden, ved siden av senen. Trykk forsiktig og kjenn etter om pulsen slår. For pulsen i nakken plasserer du de samme to fingrene under kjevelinjen ved siden av luftrøret. Finn pulsen, og bruk sekundviseren på en klokke til å telle antall slag per minutt. En normal hvilepuls for en voksen person bør ligge på mellom 60 og 100 slag per minutt.

Slag per minutt
Tell antall slag per minutt ved hjelp av sekundviseren på en klokke. Den gjennomsnittlige hvilepulsen ligger mellom 60 og 100 slag i minuttet.

Lett trykk
Bruk et lett trykk for å kjenne etter pulsen, og flytt på fingrene hvis det er nødvendig.

Fingrenes posisjon
Plasser pekefingeren og langfingeren rett under håndleddsfolden og tommelens basis.

Dannelse av en blodpropp

Hudlaget
Består av et vannavstøtende og beskyttende lag som kalles overhuden (epidermis); under dette ligger lærhuden (dermis) som består av blodårer og bindevev.

Overhuden

Dermis

Kutt
Hvis huden kuttes, blir blodplatene i blodårene i det skadede området "klebrige" og klumper seg sammen på det skadede stedet for å danne en hvit blodpropp. Andre kjemiske reaksjoner skaper klebrige, nettlignende fibrintråder som fester seg til den skadede blodåreveggen og danner en rød blodpropp.

Strenger av fibrin

Blodplater

Helbredelse
Blodproppen hindrer blodet i å renne ut av såret, og gjør det mulig for de røde blodlegemene som transporterer oksygen rundt i kroppen, og de hvite blodlegemene som beskytter mot infeksjoner, å sirkulere normalt.

Hvite blodlegemer

Blodlevring

Hvordan kroppen reagerer på blodkarskader for å hjelpe til med helingsprosessen

Ved hjelp av trombinsystemet koagulerer blodet øyeblikkelig der det oppstår et kutt eller en annen skade på huden. Blodproppen, som består av en kombinasjon av blodplater og klebrige fibrinstrenger, danner en propp i de skadede blodårene.
Blodproppen hindrer blodet i å strømme fritt ut av kroppen, samtidig som den gjør at blodet kan fortsette å sirkulere. Etter hvert som huden leges, bryter plasminenzymer ned fibrinvevet, og blodproppen løses etter hvert opp i kroppen.
Blodpropper kan også dannes i blodårene på grunn av inaktivitet, alderdom, overvekt, røyking, dårlig kosthold eller under graviditet. Denne tilstanden kalles trombose og kan føre til emboli.

Alderdom, overvekt og røyking kan føre til at det dannes blodpropper i blodårene

Hvordan milten fungerer

Milten er kanskje ikke like kjent som kjente organer som hjertet, men den har viktige funksjoner som bidrar til å holde oss friske

Tmiltens viktigste funksjoner er å fjerne gamle blodceller og bekjempe infeksjoner. Røde blodlegemer har en gjennomsnittlig levetid på 120 dager. De fleste dannes fra margen i lange bein, som for eksempel lårbenet. Når de er gamle, er det miltens oppgave å identifisere dem, filtrere dem ut og deretter bryte dem ned. De mindre partiklene sendes deretter tilbake i blodbanen, og blir enten resirkulert eller utskilt fra andre deler av kroppen. Dette skjer i den "røde massen", som er blodkarrike områder i milten som utgjør omtrent tre fjerdedeler av strukturen.
Resten kalles "hvit masse", som er områder fylt med ulike typer immunceller (for eksempel lymfocytter). De filtrerer ut og ødelegger fremmede patogener som har invadert kroppen og sirkulerer i blodet. Den hvite massen bryter dem ned til mindre, ufarlige partikler.
Den er omgitt av en tynn, skjør kapsel og er derfor utsatt for skader. Det sitter under de nedre ribbeina på venstre side av kroppen, noe som gir det en viss beskyttelse, men bilkrasj, store idrettskollisjoner og knivstikk kan alle føre til at organet brister. I de mest alvorlige tilfellene kan blodtapet sette personens liv i fare, og i slike situasjoner må organet fjernes av en kirurg. Siden dette reduserer kroppens evne til å bekjempe infeksjoner, må noen personer ta antibiotika for å styrke immunforsvaret resten av livet.

Miltarterien
Milten får blodtilførsel via denne arterien, som springer ut fra en gren av aorta som kalles truncus coeliacus.

Hvit pulpa
Den hvite massen utgjør omtrent en fjerdedel av milten, og det er her de hvite blodlegemene identifiserer og ødelegger alle typer inntrengende patogener.

"Spleens viktigste funksjoner er å fjerne gamle blodceller og bekjempe infeksjoner"

Den røde pulpa
Den røde pulpaen utgjør omtrent tre fjerdedeler av milten, og det er her de røde blodlegemene filtreres og brytes ned.

Inne i milten

Vi tar deg med på en omvisning i de viktigste funksjonene i dette ofte oversette orgelet

Plassering
Milten sitter under det 9., 10. og 11. ribbeinet (under mellomgulvet) på venstre side av kroppen, noe som gir den en viss beskyttelse mot slag.

Hilum
Inngangen til milten. Det er her miltarterien deler seg i mindre grener, og miltvenen dannes fra dens sidegrener.

Miltenvenen
Avfallsproduktene fra filtreringen og nedbrytningen av patogener føres tilbake til hovedsirkulasjonen via denne venen for avhending.

Miltens kapsel
Kapselen gir en viss beskyttelse, men den er tynn og relativt svak. Kraftige slag eller knivstikk kan lett ødelegge den og føre til livstruende blødninger.

Sinusoid
Disse kapillærene, som ligner på dem man finner i leveren, gjør det enkelt for store celler å passere inn i miltvevet for prosessering.

forståelse av MENNESKETS ANATOMI

Menneskets åndedrett

Åndedrettet er avgjørende for en organismes overlevelse. Det er transporten av oksygen fra luften inn i kroppens vevsceller slik at energi kan brytes ned

Te primære organene som brukes til åndedrett hos mennesker, er lungene. Mennesket har to lunger, der den venstre er delt inn i to lapper og den høyre i tre. Lungene har mellom 300 og 500 millioner alveoler, og det er her gassutvekslingen foregår.
Oksygenrespirasjonen deles inn i fire hovedstadier: ventilasjon, lungegassutveksling, gasstransport og perifer gassutveksling. Hvert trinn er avgjørende for å få oksygen til kroppens vev og fjerne karbondioksid. Ventilasjon og gasstransport krever energi, ettersom mellomgulvet og hjertet brukes til å lette disse handlingene, mens gassutvekslingen er passiv. Luft trekkes inn i lungene med en hastighet på mellom 10-20 pust i minuttet i hvile, enten gjennom munnen eller nesen ved hjelp av sammentrekning av mellomgulvet, og beveger seg gjennom svelget, deretter strupehodet, ned gjennom luftrøret og inn i en av de to hovedbronkiene. Slim og flimmerhår holder lungene rene ved å fange opp smusspartikler og feie dem opp i luftrøret.
Når luften når lungene, diffunderer oksygen inn i blodbanen gjennom alveolene, og karbondioksid diffunderer fra blodet til lungene for å pustes ut. Diffusjonen av gasser skjer på grunn av forskjellig trykk i lungene og blodet. Det samme skjer når oksygen diffunderer inn i vevet rundt i kroppen. Når blodet har blitt oksygenert av lungene, transporteres det rundt i kroppen til der det trengs mest i blodomløpet. Hvis kroppen trener, øker pustefrekvensen, og dermed også hjertefrekvensen, for å sikre at oksygenet når ut til vev som trenger det. Oksygenet brukes deretter til å bryte ned glukose for å skaffe energi til kroppen. Dette skjer i cellenes mitokondrier. Karbondioksid er et av avfallsproduktene fra dette, og det er derfor vi får en opphopning av denne gassen i kroppen som må transporteres tilbake til lungene for deretter å pustes ut.
Kroppen kan også puste anaerobt, men dette gir langt mindre energi, og i stedet for å produsere CO2 som biprodukt, produseres det melkesyre. Kroppen bruker tid på å bryte ned denne etter endt anstrengelse, ettersom kroppen har en såkalt oksygengjeld.

Nesepassasjen/munnhulen
Det er gjennom disse områdene at luft kommer inn i kroppen, slik at oksygen kan transporteres inn i og rundt i kroppen dit det trengs. Karbondioksid slippes også ut gjennom disse områdene.

Alveolene
Alveolene er bittesmå sekker som ligger i enden av rørene inne i lungene, og som står i direkte kontakt med blodet. Oksygen og karbondioksid overføres til og fra blodstrømmen gjennom alveolene.

Lungearterien

Lungevenen

Hvordan lungene våre fungerer
Lungene er menneskets viktigste åndedrettsorgan

Kapillære senger

Menneskelig
respirasjon

Svelget
Dette er en del av både luftveiene og fordøyelsessystemet. En klaff av bindevev som kalles strupehodet, lukker seg over luftrøret for å hindre kvelning når en person tar inn mat i kroppen.

Luftrøret
Luft trekkes inn i kroppen gjennom nesegangene og passerer deretter inn i luftrøret.

Hvordan puster vi?

Inntaket av oksygen i kroppen er komplekst

Pusten er ikke noe vi trenger å tenke på, og den styres av muskelsammentrekninger i kroppen. Pusten styres av mellomgulvet, som trekker seg sammen og utvider seg regelmessig og konstant. Når mellomgulvet trekker seg sammen, trekker det luft ned i lungene ved hjelp av en vakuumlignende effekt. Lungene utvider seg for å fylle den forstørrede brysthulen, og luften trekkes rett gjennom labyrinten av rør som utgjør lungene, til alveolene i enden, som er den siste forgreningen. Man vil se at brystkassen hever seg på grunn av denne lungeutvidelsen. Alveolene er omgitt av ulike blodårer, og oksygen og karbondioksid utveksles på dette punktet mellom lungene og blodet. Karbondioksid fjernes fra blodstrømmen, og luft som ble pustet inn, men ikke brukt, presses deretter ut av lungene ved at mellomgulvet utvides. Lungene tømmes for luft når man puster ut.

Lungene
Oksygenfritt blod kommer tilbake til lungene, hvor det skjer en ny gassutveksling i alveolene. Karbondioksid fjernes, og oksygen tilføres blodet igjen.

Bronkialrør
Tisse rørene fører enten til venstre eller høyre lunge. Luften passerer gjennom disse rørene inn i lungene, hvor den passerer gjennom stadig mindre og mindre rør til den når alveolene.

Diafragma
Dette er en muskel som ligger nederst på brystkassen, og som trekker seg sammen og ut for å trekke luft ned i lungene.

Ribbeina
Disse beskytter lungene og andre indre organer som ligger i brysthulen.

Hjertet
Hjertet pumper oksygenrikt blod fra lungene og rundt i kroppen til vevet, der oksygenet trengs for å bryte ned glukose til en brukbar form for energi.

Vev
Oksygenet kommer dit det er behov for energi, og det skjer en gassutveksling av oksygen og karbondioksid slik at aerob respirasjon kan skje i cellene.

Brysthulen
Dette er det rommet som er beskyttet av ribbeina, der lungene og hjertet befinner seg. Rommet endrer seg når mellomgulvet beveger seg.

Ribbeinburet
Dette er beinstrukturen som beskytter organene. Brystkassen kan bevege seg litt for å gi rom for lungeutvidelse.

Hvorfor trenger vi oksygen?

Vi trenger oksygen for å leve, ettersom det er avgjørende for frigjøring av energi i kroppen

Selv om vi kan frigjøre energi gjennom anaerob respirasjon i en periode, er denne metoden ineffektiv og skaper en oksygengjeld som kroppen må betale tilbake etter at overanstrengelsen har opphørt. Hvis oksygentilførselen blir avbrutt i mer enn noen få minutter, vil man dø. Oksygen pumpes rundt i kroppen for å brukes i celler som må bryte ned glukose slik at vevet får tilført energi. Ligningen som illustrerer dette, er

C6H12O6+6O2 = 6CO2+6H2O + energi

Mat og kroppen din

Bli med oss når vi avdekker alle de ni meterne i fordøyelsessystemet ditt

Tfordøyelseskanalen er et langt, muskuløst rør som går langs hele kroppen. Den er delt inn i fem forskjellige seksjoner, hver med sin egen funksjon.
Fordøyelsen begynner i munnen. Når du tygger maten, frigjøres det spytt som smører maten og setter i gang nedbrytningen av karbohydrater ved hjelp av enzymet amylase. Berøringsreseptorer i munnen forteller deg når du skal svelge, og når tungen kommer opp, presses maten bak i halsen.
Når du svelger, overlater du kontrollen over fordøyelsen til de automatiske motoriske funksjonene. En hudflik som kalles strupehodet, brettes ned for å dekke over strupehodet og inngangen til lungene, og så skyver en bølge munnfullen hele veien ned i spiserøret. Når maten når magesekken, passerer den gjennom en ring av muskler som kalles hjertesfinkteren, som hindrer den i å komme ut igjen samme vei som den kom inn.
Magesekken er et fiendtlig miljø, der cellene i veggene pumper ut saltsyre og proteinspaltende enzymer. Tilstedeværelsen av mat utløser strekkreseptorer i magesekken, som i sin tur utløser en rekke rytmiske sammentrekninger. Disse kverner mageinnholdet, blander inn syre og enzymer og kverner ned maten.
Nederst i magesekken er det en annen ring av muskler som kalles pylorus-sfinkteren, som fungerer som en portvokter til tynntarmen. Lukkemuskelen hindrer alt som er større enn ca. to centimeter i diameter i å passere, og sender det tilbake til magesekken til det har blitt kvernet ytterligere. Dette sikrer at maten er en rennende, litt klumpete pasta når den når tynntarmen, klar for neste trinn.
Tynntarmen er stedet for den kjemiske fordøyelsen. Her tilfører bukspyttkjertelen fordøyelsesenzymer, og leveren tilfører en sjenerøs sprøyte med alkalisk galle via galleblæren. Denne gallen nøytraliserer ikke bare den brennende magesyren, den fungerer også litt som oppvaskmiddel på skitne middagstallerkener, hjelper til med å skille matpartiklene fra hverandre og tvinger fettet til å spres i små bobler.
Musklene i tynntarmen fortsetter å presse og blande innholdet sammen, slik at enzymene kan begynne å jobbe inne i pastaen. Etter hvert som næringsstoffene frigjøres, absorberes de over tarmveggene og ut i blodbanen.
For å sikre at alt beveger seg gjennom systemet, starter en bølge av muskelsammentrekninger i magesekken hvert femte til tiende minutt og beveger seg hele veien ned gjennom tarmene. Denne bølgen, som kalles det migrerende motorkomplekset (MMC), presser fordøyelsessystemet sammen som en tannkremtube og presser innholdet videre mot tykktarmen.
Etter hvert som maten beveger seg gjennom systemet til tynntarmen, frigjøres mer og mer av næringsstoffene ved hjelp av enzymaktivitet, og når den når tykktarmen, har det meste av det nyttige materialet blitt absorbert i blodbanen. Fordøyelsesprosessen er imidlertid ikke over ennå, og her hjelper bakterier til med å bryte ned enda mer av det som er igjen.
Tykktarmen absorberer også det meste av det gjenværende vannet, slik at det blir igjen en kombinasjon av ufordøyd materiale, døde celler og bakterier. Avfallet går deretter til endetarmen for lagring til det er et passende tidspunkt å kvitte seg med det.

Reisen til maten din

Det kan ta opptil 48 timer for et måltid å bevege seg gjennom kroppen din

Tygge
Fordøyelsen begynner i munnen, der tennene begynner arbeidet med å kverne maten til håndterbare biter.

Tilsett galle
Når væsken passerer ned i tarmen, nøytraliseres magesyren med alkalisk galle fra leveren.

Fermenterer avfall
Bakterier som lever i tykktarmen, hjelper til med nedbrytningen av avfall og frigjør enda mer næringsstoffer.

Absorberer næringsstoffer
Når enzymene begynner å frigjøre næringsstoffer, absorberes de gjennom tynntarmens slimhinne og ut i blodomløpet.

Bli kvitt avfallsstoffer
Alt som er igjen etter fordøyelsesprosessen, er en kombinasjon av ufordøyelig materiale, døde celler og bakterier.

Svelge
Spyttet gjør hver munnfull glatt, slik at den glir lett ned i spiserøret og ned i magesekken.

Tilsett syre og enzymer
Magesekken produserer saltsyre og proteinspaltende enzymer.

Tilsett flere enzymer
Bukspyttkjertelen produserer fordøyelsesenzymer, som tilsettes blandingen når den kommer ned i tynntarmen.

7

meter

Tynntarmens lengde

Kvern
Musklene i magesekken kverner innholdet rytmisk, slik at maten mekanisk brytes ned til en klumpete masse.

Fjern vann
Tykktarmen absorberer overflødig vann fra maten når den passerer gjennom tarmen.

Matkjeden

1 Solen
Hvert minutt leverer solen i gjennomsnitt 2 kcal energi for hver cm2 (0,2 tommer2) på jorden.

4 Planteetere
Planteetere kan fordøye plantemateriale, men prosessen er vanskelig, og de kan bare utvinne rundt ti prosent av energien.

Energi fra solen omdannes til kjemisk energi av fotosyntetiske organismer som planter. Plantene bruker energien til å bygge opp biologisk materiale fra næringsstoffer i luft og jord. Planteetere spiser deretter plantene, frigjør noe av energien og bruker komponentene til å bygge opp sin egen kropp. Kjøttetere spiser deretter planteeterne. Når planter og dyr dør, bryter nedbryterne ned kroppene deres, og næringsstoffene føres tilbake til bakken for gjenbruk, og kretsløpet begynner på nytt.

2 Ineffektiv
omdannelse
Mindre enn fem prosent av den tilgjengelige energien fra solen omdannes til kjemisk energi av planter.

5 Energitap
På hvert trinn i næringskjeden går noe av energien tapt, for det meste i form av varme.

3 Produsent
Planter bruker energien fra solen til å kombinere CO2 og vann, og produserer kjemisk energi i form av sukker.

6

6 Kjøttetere
Kjøttetere får lett energi ved å fordøye vev fra andre dyr.

Smakssansen

Smaken forteller oss om maten er trygg å spise, mens lukten gir den smak

Ten menneskelige tungen er i stand til å oppfatte fem ulike smaker: søtt, surt, salt, bittert og umami (velsmakende), noe som gir oss en rask måte å skille mellom ulike typer mat på typer mat. Søte matvarer inneholder sukker og er en god energikilde. Salte matvarer inneholder natrium, som er viktig for nervefunksjonen, men livsfarlig i store mengder. Bitter mat kan inneholde gift.
Spedbarn har en naturlig preferanse for søt mat og en motvilje mot alt som er bittert, en biologisk beskyttelse som oppmuntrer dem til å spise trygg og kaloririk mat. Men ernæring er ikke så enkelt. Mange grønnsaker er bitre, men ikke giftige, og det krever erfaring å lære seg å like dem.
I hvor stor grad vi oppfatter ulike smaker varierer, og det ser ut til å være avhengig av vår individuelle anatomi. Befolkningen kan grovt sett deles inn i tre kategorier basert på antall smaksløker på tungen. De som har færrest, kalles "ikke-smakere", de som har et gjennomsnittlig antall, kalles "smakere", og de som har mange flere smaksløker enn resten av befolkningen, kalles "supertestere" Supertestere er spesielt følsomme for smak og vil reagere mye sterkere enn resten av befolkningen. Som et resultat av dette har de en tendens til å mislike bitre matvarer som grønne grønnsaker og kaffe, og de holder seg ofte unna rike desserter og sukkerholdige søtsaker.
Selv om disse anatomiske forskjellene kan forklare noen av matpreferansene våre, handler de fleste av våre individuelle preferanser og antipatier ikke om smak, men om aroma, det vil si kombinasjonen av smak og lukt.
Når vi tygger maten, frigjøres det kjemikalier som kalles flyktige stoffer, som fordamper raskt. Når vi svelger, presses noe av luften inne i munnen opp mot nesen og tar med seg disse flyktige stoffene. Her binder de seg til reseptorer på luktcellene og utløser sensoriske meldinger til hjernen.
Forskere har nylig funnet ut at disse luktreseptorene kan registrere så mange som 1 billion forskjellige lukter. Smak og lukt er sterkt knyttet til følelser og hukommelse, og erfaring er derfor en viktig faktor i utviklingen av hva vi liker og ikke liker.

Anatomien til en mennesketunge

I motsetning til hva mange tror, kan alle de fem smakene oppfattes nesten hvor som helst på tungen

Muskler
Det finnes åtte muskler i tungen som endrer dens form og posisjon.

Bakre del
tungen
Omtrent en tredjedel av tungen er skjult helt bakerst i munnen.

Papiller
Tungen er dekket av små kuler, men ikke alle inneholder smaksløker.

Filiforme papiller
Mesteparten av tungen er dekket av tynne, grove humper som ikke inneholder noen smaksreseptorer.

10

Smakscellene skiftes ut hver tiende dag

Hva er en smaksløk?

Pore
En liten åpning på toppen av smaksløken gjør at spytt kan komme i kontakt med smakscellene.

Støttecelle
Smakscellene er omgitt av en konvolutt av støtteceller som ikke smaker.

Synapse
Tastecellene overfører ikke signalene til hjernen selv, men sender i stedet beskjeden videre til en nervecelle.

Sirkumvallate papiller
Disse store kulene finnes bakerst på tungen, og hver av dem er omgitt av en fordypning som samler opp spytt.

Blodtilførsel
Tungen får blod fra arteria lingualis og dreneres ut gjennom vena lingualis.

Nerver
For- og baksiden av tungen sender smaksinformasjon til hjernen.

Bladformede
papiller
Disse inneholder smaksreseptorer og er plassert på tungens bakre kant, der spyttet drypper nedover kinnene.

Fremre del av tungen
Den synlige delen av tungen er ansvarlig for det meste av smaksoppdagelsen.

Smakshår
Hver smakscelle ender med et lite hår som er dekket av reseptorer som gjør at den kan oppdage kjemikalier som er oppløst i spyttet.

Basalcelle
Aldrende eller skadede smakceller erstattes av basalcellene som ligger under.

Sensorisk celle
Hver celle er følsom for én av de fem smakene, men alle smakstypene finnes samlet i én og samme smaksløkke.

Nerve
Beskjedene sendes videre til hjernen via en nerve som kommer ut i bunnen av smaksløkene.

Hvaerspytt?

Finn ut hvilken viktig rolle denne skummende væsken spiller for å opprettholde menneskers helse

Hunnen kan produsere utrolige to liter spytt hver dag. Spyttet består av 99,5 prosent vann, så hvordan kan det ha så mange viktige funksjoner? Jo, de resterende 0,5 prosentene inneholder en rekke enzymer, proteiner, mineraler og bakterieforbindelser. Så snart maten kommer inn i munnen, begynner spyttets enzymer å bryte den ned til enklere bestanddeler, samtidig som det smører selv den tørreste snacks slik at den glir lett ned. Spyttet bidrar også til å beskytte tennene mot karies og kontrollerer bakterienivået i munnen, noe som bidrar til å redusere den generelle infeksjonsrisikoen. Uten tilstrekkelig spytt er tunge- og leppebevegelsene ikke like jevne, noe som i ekstreme tilfeller kan gjøre det svært vanskelig å snakke.
Spytt kan avsløre mye. Nye studier har vist at en spyttprøve kan brukes til å finne ut om en person er i risikosonen for hjerteinfarkt, da den inneholder C-reaktivt protein (CRP). Dette kan være en indikator på hjertesykdom når det finnes i forhøyede nivåer i blodet. En spyttprøve er mye mindre inngripende enn en blodprøve og gir legene et grovt estimat av pasientens hjertehelse. Dessuten inneholder spytt hele din genetiske plantegning. Selv mindre enn en halv dråpe kan gi en brukbar DNA-prøve som kan fryses ned og tines opp uten å brytes ned.

Fordøyelsesenzymer
Fordøyelsesprosessen begynner i munnen, ettersom spyttet inneholder enzymer som begynner å bryte ned stivelse og fett.

Sublinguale kjertler
Disse kjertlene består hovedsakelig av slimhinneceller og skiller bare ut en liten mengde spytt, omtrent fem prosent.

Ductus parotis
Ductus parotis gjør at spyttet lett kan bevege seg fra halspyttkjertelen til munnen.

Parotis-kjertelen
Halspyttkjertlene er de største spyttkjertlene. De består av serøse celler som produserer tynt, vannholdig spytt.

Submandibulære kjertler
Disse kjertlene produserer omtrent 70 prosent av spyttet ditt. De består av både serøse og slimete celler.

Ductus submandibularis
Denne kanalen, også kjent som Wharton-kanalen, drenerer spytt fra både submandibular- og sublingualkjertlene.

Hvor lang tid tar det å fordøye maten?

Synet, lukten og til og med tanken på mat begynner å forberede magen på måltidet, så når munnfullene begynner å komme, produserer den allerede mer syre.

Strekk og irritasjon i magesekken får den til å skru opp syre- og enzymproduksjonen og begynne å kverne. De første 20 til 30 minuttene etter at du har spist et måltid, er det ingen mat som får lov til å forlate magesekken.

For å hindre at magesekken tømmes for raskt, overvåkes protein og fett i den første delen av tynntarmen. Hvis det kommer for mye mat gjennom tarmen, sender tarmen signaler for å bremse magesekken.

Tygger fettet

Fett har et dårlig rykte, men sannheten er at kroppen din trenger det

Hver eneste celle i kroppen er omgitt av en fettmembran som isolerer nervene og utgjør en verdifull energireserve. Fett tilfører også en rekke vitaminer og essensielle fettsyrer som kroppen ikke kan lage selv. Mettet fett (det faste fettet som finnes i kjøtt og meieriprodukter) og transfett (som finnes i hydrogenert vegetabilsk olje og mange bearbeidede matvarer) har vist seg å øke kolesterolet, noe som kan føre til sirkulasjonsproblemer, mens umettet fett (det flytende fettet som finnes i planter og fisk) kan ha motsatt effekt, og anses som bra for helsen din.

Inne i magen

Oppdag hvordan dette fantastiske fordøyelsesorganet strekker seg, kverner og holder på etsende syre for å bryte ned maten vår, uten å bli skadet

Tmagens viktigste rolle er å være et reservoar for mat; den gjør det mulig å innta store måltider på én gang før de gradvis tømmes ut i tynntarmen. En kombinasjon av syre, proteinspaltende enzymer og kraftig risting bryter ned mageinnholdet til en flytende form som er lettere å bearbeide, og forbereder maten for opptak i tarmen.
I hviletilstand trekker magesekken seg sammen, og organets indre overflate folder seg sammen til rugae. Når vi begynner å spise, begynner imidlertid magesekken å utvide seg; rugae flater ut, slik at magesekken kan utvide seg, og de ytre musklene slapper av. Magesekken kan romme omtrent en liter mat uten ubehag.
Utvidelsen av magesekken aktiverer strekkreseptorer, som utløser nervesignaler som resulterer i økt syreproduksjon og kraftige muskelsammentrekninger for å kverne innholdet. Magesyren får proteiner i maten til å løsne, slik at enzymet pepsin, som bryter ned proteiner, får tilgang. De delvis fordøyde proteinene stimulerer enteroendokrine celler (G-celler) til å lage hormonet gastrin, og enda mer syre.
Magesekken tømmes ut i tynntarmen gjennom lukkemuskelen. Væsker passerer lett gjennom lukkemuskelen, men faste stoffer må være smalere enn én til to millimeter før de får plass. Alt som er større, "reflukses" tilbake til hovedkammeret for videre nedbrytning. Det tar omtrent to timer for et halvt måltid å passere gjennom tynntarmen, og prosessen er vanligvis ferdig i løpet av fire til fem timer.

Fôr under mikroskopet

Magen er mye mer enn bare en oppbevaringspose.
Ta en titt på dens komplekse mikroanatomi nå..

Groper i magesekken
Hele overflaten av magesekken er dekket av små hull som fører til kjertler som produserer slim, syre og enzymer.

Hovedcelle (gul)
Hovedcellene lager pepsinogen, som ved lav pH i magesekken blir til fordøyelsesenzymet pepsin, som bryter ned proteiner.

SlimhinnecellerDisse cellene skiller utalkalisk slim for å beskytte magesekken mot skader fra magesyre.

Slimhinne

Submucosa

G-celle (rosa)
Disse kalles også enteroendokrine celler og produserer hormoner som gastrin, som regulerer syreproduksjonen og sammentrekningen av magesekken.

Muscularis

Parietalcelle (blå)
Disse cellene produserer saltsyre, som dreper mikroorganismer, løser opp proteiner og aktiverer fordøyelsesenzymer.

Muskellagene
Magesekken har tre lag med muskler som løper i ulike retninger. Disse produserer den koordinerte sammentrekningen som kreves for å blande maten.

Magesekkens anatomi

Dette viktige organet i fordøyelsessystemet har flere distinkte regioner med ulike funksjoner, som vi belyser her

Øsofagus
Maten transporteres fra munnen til magesekken via et muskulært rør som går bak luftrøret.

Hjertesfinkteren
En muskelring øverst i magesekken som hindrer det sure innholdet i å bevege seg tilbake i spiserøret.

Øsofagus
lukkemuskelen
Dette er kontrollventilen for å slippe mat inn i magesekken.

Cardia
Spiserøret munner ut i magesekken ved kardia. Denne regionen produserer mye slim, men lite syre eller enzymer.

Duodenum
Magesekken tømmer sitt innhold i den første delen av tynntarmen.

Fundus
Overflødig gass samles øverst i magesekken, hvor den kan presses ut og opp av mellomgulvet.

Rugae
Magesekken er elastisk og ekspanderbar, og når den er avslappet, krøller den seg sammen i karakteristiske folder.

Kroppen
Dette er den sentrale og største delen av magesekken, også kalt corpus, og er ansvarlig for å lagre maten etter hvert som magesaftene tilføres. Den bidrar til å skape et nedadgående trykk, slik at maten beveger seg i riktig retning.

Muskellagene
Det er tre lag med muskler i mageveggen, og hvert lag går i hver sin retning.

Pylorus
lukkemuskel
Magesekkens lukkemuskel er en sterk muskelring i bunnen av magesekken som regulerer passasjen av mat fra magesekken til tarmene.

Antrum
Den nederste delen av magesekken trekker seg sammen og inneholder celler som kan stimulere eller stenge av syreproduksjonen og regulere pH-nivået i magesekken. Det er her magesyren befinner seg, og det er derfor her maten brytes ned til molekyler som tynntarmen kan bearbeide.

Magesekken
Mageslimhinnen er dekket av mikroskopiske groper som produserer slim, syre og enzymer som spalter proteiner.

Mageslimhinnen
Disse cellene dekker hele magesekken og bidrar til at maten beveger seg gjennom organet.

Hvorfor fordøyer den ikke seg selv?

Magesekken er full av etsende syre og enzymer som er i stand til å bryte ned proteiner - ubeskyttet vil magesekken raskt bli ødelagt. For å forhindre at dette skjer, produserer cellene i magesekken karbohydratrikt slim, som danner en glatt, gelelignende barriere. Slimet inneholder bikarbonat, som er basisk og buffrer pH-verdien på overflaten av magesekken, slik at den ikke skades av syre. For ekstra beskyttelse dannes det proteinspaltende enzymet pepsin fra et zymogen (enzymet i sin inaktive form) - pepsinogen - som først blir aktivt når det kommer i kontakt med syre, på trygg avstand fra cellene som produserer det.

Magesyre produseres av parietalceller i magesekken og har en pH-verdi på mellom 1,5 og 3,5

Oppkastrefleks trinn for trinn

Oppkast er en kraftig utstøting av mageinnholdet opp i spiserøret og ut av munnen. Det er resultatet av tre koordinerte stadier. Først trekkes det et dypt åndedrag, og kroppen lukker glottis, som dekker inngangen til lungene. Deretter trekker mellomgulvet seg sammen, noe som senker trykket i brystkassen og åpner opp spiserøret. Samtidig trekker musklene i bukveggen seg sammen, noe som klemmer sammen magesekken. De kombinerte trykkforskyvningene både på innsiden og utsiden av magesekken presser innholdet oppover.

Tarmene

Etter at maten har forlatt magesekken, må den passere gjennom over 7 meter lange tarmer

Ttarmen deler seg i to forskjellige deler, tynntarmen og tykktarmen. I tynntarmen går maten gjennom de siste stadiene av fordøyelsen og næringsstoffene tas opp i blodet, mens avfallet lagres i tykktarmen i tykktarmen lagres avfallsstoffer inntil de til slutt blir utskilt gjennom anus. Både tynntarmen og tykktarmen kan deles inn i seksjoner: tolvfingertarmen, jejunum og ileum er de tre forskjellige seksjonene i tynntarmen, og blindtarmen, tykktarmen og endetarmen er seksjonene i tykktarmen. I tillegg til å lagre avfallsstoffer fjerner tykktarmen vann og salt fra avfallsstoffene før de skilles ut. Muskelsammentrekninger og slimhinner er avgjørende for at tarmen skal fungere som den skal, og vi ser en variant av slimhinner, kalt villi, i den nedre delen av tarmen.
Den første delen av fordøyelsessystemet forbereder maten til neste trinn ved å sørge for at den blir knust til en fin pasta, blandet til en homogen væske og sjokkert med syre for å begrense potensialet for farlige infeksjoner. Det er imidlertid ikke før maten når tynntarmen at den mikroskopiske nedbrytningen og opptaket av næringsstoffer virkelig begynner.
Mageinnholdet kommer gradvis inn i tarmen, slik at den flytende maten får tid til å bli bearbeidet. Først nøytraliseres syren av galle fra leveren, og deretter tilsettes fordøyelsesenzymer fra bukspyttkjertelen. Enzymene fungerer som molekylsakser, og bryter ned proteiner, karbohydrater og fett til byggesteiner som er små nok til å kunne transporteres over tynntarmsveggen. Det ufordøyde materialet som blir igjen, går over i tykktarmen, som absorberer vann og etterlater seg fast avfall som deretter kan sendes ut av kroppen.
I begynnelsen av tynntarmen injiserer leveren alkalisk galle i den sure, flytende maten, noe som nøytraliserer pH-verdien og gjør den klar for tilførsel av fordøyelsesenzymer.
Galle bidrar også til å emulgere fett. Fett er ikke vannløselig, så det har en tendens til å klumpe seg sammen i store klumper for å unngå det omkringliggende vannet, men galle fungerer litt som oppvaskmiddel og skiller fettet ut i mindre klumper.
Nå som maten er godt blandet og separert, kan enzymene begynne å jobbe. Bukspyttkjertelen produserer en cocktail av tre typer enzymer, som hver brukes til å bryte ned ulike typer molekyler. Proteaser klipper aminosyrer fra proteiner, lipaser bryter fett ned til fettsyrer og glyserol, og karbohydraser gjør lange karbohydratkjeder om til sukkerarter. Disse små blokkene kan tas opp i blodbanen, hvor de fordeles rundt i kroppen, brukes til å bygge opp våre egne biologiske molekyler eller brytes ned og forbrennes til energi. Kroppen har behov for ulike mengder av hvert av næringsstoffene, og kan noen ganger omdanne det ene til det andre hvis det begynner å bli lite av det. Det finnes imidlertid en rekke næringsstoffer som ikke kan syntetiseres av kroppen i det hele tatt eller i store nok mengder, og disse må tilføres direkte fra kosten. Blant disse essensielle næringsstoffene finner vi noen typer aminosyrer, fettsyrer som omega-3 og omega-6, samt alle vitaminer og mineraler vi trenger.
Vitaminer og mineraler er organiske og uorganiske forbindelser som kroppen trenger i små mengder for ulike funksjoner. noen av disse, som kalsium, utgjør viktige strukturelle komponenter i kroppen vår, mens andre, som vitamin C, er involvert i biokjemiske reaksjoner.

Duodenum
Området øverst i tynntarmen, det er her det meste av den kjemiske nedbrytningen skjer.

Tynntarm

Tykktarmen

Rektum
Det er her avfallsstoffene lagres en kort stund, inntil de kastes ut av kroppen.

Villi
Disse cellene er formet som fingre og kler tynntarmen for å øke overflatearealet for næringsopptak.

Bekkenet

4,500m2

Fordøyelsessystemets totale absorptive overflateareal

Hvordan tarmene fungerer

Tarmene er en viktig del av fordøyelsessystemet som er sterkt involvert i å bryte ned og absorbere næringsstoffer som frigjøres fra maten vi inntar

Tykktarmen
Den andre delen av tarmen absorberer vann og forbereder avfall.

Børstegrensen
Cellene som utgjør tarmveggen, er dekket av mikroskopiske fingre som kalles mikrovilli.

Villi
Cellene som kler tynntarmens vegger, er ordnet i folder som kalles villi.

Blindtarmen
Nær starten av tykktarmen ligger et blindtarmsrør som kalles blindtarmen, og hvis funksjon i stor grad er ukjent.

Rektum
Før avfallsprodukter forlater kroppen, lagres de i en liten pose som kalles endetarmen.

Tynntarmen
Den første delen av tarmen er ansvarlig for å bryte ned maten og absorbere næringsstoffene.

Liten vene
Næringsstoffene beveger seg over tarmveggen og ut i blodstrømmen.

Lymfekar
Fettsyrene transporteres bort fra tarmen via lymfesystemet.

Liten arterie
Hver av villiene har en rik blodtilførsel.

Tarmkrypt
Mellom villiene ligger krypter som inneholder slimproduserende celler.

Å leve med bakterier

Bakterier blir ofte fremstilt som kroppens "skurker", men andelen som forårsaker matforgiftning, er overraskende liten. Faktisk begynner bakteriene å bevege seg inn i fordøyelsessystemet fra det øyeblikket du blir født, og en frisk voksen person har til enhver tid mellom 300 og 500 forskjellige arter som lever i tykktarmen.
De øvre delene av fordøyelsessystemet er fiendtlig innstilt til mikroorganismer; magesekken er svært sur og tynntarmen er fylt med fordøyelsesenzymer, men tykktarmen er det perfekte miljøet for å opprettholde en mikroskopisk verden.
Når maten når dette punktet, har fordøyelsesenzymer gjort jobben sin og de fleste næringsstoffene er absorbert, men bakterier har et annet sett med enzymer. De er i stand til å bryte ned ufordøyelig materiale ytterligere, slik at vi kan absorbere enda flere næringsstoffer, hovedsakelig i form av fettsyrer.
Tilstedeværelsen av disse nyttige bakteriene betyr også at det er lite plass eller ressurser igjen til farlige patogener, noe som bidrar til å holde infeksjoner på avstand.
Tarmen og bakteriene i tarmen er i konstant kommunikasjon og fanger opp kjemiske signaler som slippes ut i omgivelsene. Disse signalene kan ha vidtrekkende effekter, og det har vist seg at bakterietypene i tarmen påvirker andre organer, inkludert hjernen.

Återbruk - tunntarmen

Enzymer

Lær hvordan disse nyttige "katalysatorene" hjelper fordøyelsen

Enzymer kalles ofte "biologiske katalysatorer", og deres jobb er å fremskynde kjemiske reaksjoner. Du er full av oppløste kjemikalier som har potensial til å slå seg sammen eller brytes fra hverandre for å danne de biologiske byggesteinene du trenger for å holde deg i live, men reaksjonene skjer for sakte av seg selv.
Enzymer er molekyler med "aktive steder" som låser seg fast på andre molekyler, bringer dem sammen slik at de kan reagere, eller bøyer strukturene deres slik at de lettere kan kombineres eller brytes fra hverandre. Enzymer er ikke selv involvert i reaksjonene, de bidrar bare til at de skjer raskere.
Noen av de mest kjente enzymene er de som finnes i fordøyelsessystemet. Disse er viktige for å bryte ned molekylene i maten. Dette er imidlertid ikke de eneste enzymene i kroppen din. Det finnes andre som hjelper til med å bygge molekyler, klippe molekyler, rydde opp når det ikke lenger er behov for molekyler, og til og med ødelegge patogener.
Sult er en av kroppens mest grunnleggende og fundamentale følelser, og den har sitt utspring i magesekken. Når magesekken er tom, begynner den å produsere et hormon som kalles ghrelin. Dette sendes så til et område i hjernen som kalles hypothalamus.
Hypothalamus er ansvarlig for å opprettholde en konstant, optimal tilstand; holde kroppen på en bestemt temperatur, regulere hormoner og overvåke hydrering. Når ghrelin kommer, er det et signal om at energinivået kan være i ferd med å synke, og det utløser derfor produksjonen av et annet hormon, nevropeptid Y. Dette hormonet fremmer spising.
Signalet om å slutte å spise er mye mer subtilt. Magen har strekkreseptorer, og vil signalisere til hjernen at den er full. Men hva skjer hvis magen er tom, men det allerede er lagret nok energi i systemet? Fettlagrene produserer et hormon som kalles leptin, som forteller hjernen nøyaktig hvor mye energi kroppen har i reserve.
Når leptinnivået er høyt, produserer hypothalamus hormoner som demper appetitten. Problemet er at med høye fettnivåer kan vi bli resistente mot leptinbeskjeden, på samme måte som insulinresistens ved diabetes type II. Hvis hjernen ikke vet at det er nok fett, fortsetter vi bare å spise.
Søtsuget er litt annerledes. Det oppstår ikke i magen, men i hjernen. Det er tre hovedområder i hjernen som er involvert i matsuget: hippocampus, insula og caudatus.
Mennesket har gjennom evolusjonen blitt programmert til å like fet og sukkerholdig mat; å spise dem sikrer at vi har nok energi til å overleve. Hippocampus er involvert i å samle inn sanseinformasjon og bearbeide den for langtidslagring i minnet, og når vi får matlyst, blir disse minnene forbundet med aktivering av hjernens belønningskretser. Jo mer vi liker å spise en matvare, desto mer sannsynlig er det at vi får lyst på den.
Mentale bilder antas å spille en viktig rolle i matsuget, og det å se for seg mat gjør det mye vanskeligere å motstå den. Men å tenke på andre visuelle bilder kan bidra til å dempe søtsuget og distrahere hjernen.
Fordøyelsen skjer ubevisst, men det er verdt å merke seg at du har en manuell overstyring, og at det hjernen din tror den vil ha, ikke alltid er det den trenger.

Fordøyelsesenzymer
Disse mikroskopiske molekylene bryter ned maten til absorberbare biter

Substrat
Substratet er det spesifikke molekylet som enzymet bryter ned.

Kompleks
Enzymet og substratet går sammen og danner et kompleks.

Stress
Enzymet påfører stress på båndene som holder substratet sammen.

Produkter
Denne påkjenningen fører til at underlaget går i stykker.

Karbohydrater

Karbohydraser
Enzymer som amylase bryter ned karbohydrater til enkle sukkerarter.

Proteiner

Fett

Proteaser
Enzymer som pepsin bryter ned proteiner til aminosyrer.

Dette enzymet bringer to molekyler nær hverandre slik at de kan reagere

Lipaser
Lipase spalter fett og oljer til fettsyrer og triglyserider.

Matavhengighet

Forskningen på matavhengighet er relativt ny, og resultatene er omdiskuterte, men det er stadig mer som tyder på at mat kan fremkalle noen av de samme hjernereaksjonene som avhengighetsskapende stoffer som kokain. Hos overvektige kan overspising bli en tvangstanke som er vanskelig å kontrollere, og det har vist seg at den aktiverer de samme belønningsbanene som aktiveres ved inntak av vanedannende stoffer. Hos alkoholikere, kokainavhengige og heroinavhengige er antallet dopaminreseptorer i belønningsbanen lavere enn hos resten av befolkningen, og det samme finner man ved fedme. Man tror at personer med færre dopaminreseptorer kan ha behov for å overstimulere hjernen for å oppleve de samme belønningene som normale mennesker, og at de derfor tyr til alkohol, narkotika eller kanskje til og med mat.

Høy

Placebo + Nøytral

Ritalin + Nøytral

Placebo + mat

Ritalin + mat

Lav

Mat og hjernen

Hvorfor har vi lyst på disse matvarene?

Komfortmat

Når vi føler oss stresset eller triste, er det mange som tyr til trøstemat som potetmos, bønner på toast eller makaroniost. Karbohydrater får oss ikke bare til å føle oss varme og mette, de øker faktisk nivåene av serotonin, også kjent som lykkehormonet.

Godteri

Det er mange grunner til at man har lyst på sukkerholdig mat, og den enkleste er at kroppen trenger en energiboost. Å spise sukker er imidlertid bare en midlertidig løsning, og når sukkeret raskt forsvinner ut av blodet, vil suget raskt komme tilbake.

Salt snacks

Dyr har en såkalt "saltappetitt", som ligner på tørst, og som får dem til å oppsøke salt når de begynner å få lite. Det er imidlertid lite som tyder på at vi mennesker har et tilsvarende trekk. Menn har imidlertid større sannsynlighet for å ha lyst på salt mat enn kvinner.

Tarm-hjerne-aksen

Hvordan fungerer bakteriene i tarmen din som en "andre hjerne"?

Tet er stadig mer som tyder på at aktiviteten til bakteriene i tarmen kan påvirke hjernen din i betydelig grad. Dette forholdet kalles tarm-hjerne-aksen, og selv om de nøyaktige mekanismene og betydningen av denne aksen ikke er helt klarlagt, tror man at mikrobene i fordøyelseskanalen er ansvarlige for et komplekst samspill mellom fordøyelsessystemet og nervesystemet, det endokrine systemet og immunforsvaret. Tarmene er fylt med bakterier som bidrar til å bryte ned maten, produsere viktige næringsstoffer og forsvare oss mot skadelige bakterier. Forskere spekulerer i at tarmmikrobene kan sende signaler til hjernen på tre ulike måter.
Den første innebærer at bakteriene frigjør nevrotransmittere (kjemikalier som bidrar til å overføre nerveimpulser) for å trigge nevronene i fordøyelseskanalen, som i sin tur sender signaler til hjernen via vagusnerven. Noen studier har vist at visse arter av tarmbakterier kan produsere serotonin, en viktig nevrotransmitter som spiller en rolle i reguleringen av appetitten og humøret.
En annen metode som er foreslått, er at mikrober i tarmen produserer molekyler som kalles metabolitter når de bryter ned maten vår. Disse kan stimulere til økt produksjon av nevrotransmittere i cellene i tarmen (epitelceller), noe som aktiverer vagusnerven. En fersk studie viste at noen tarmbakterier kan produsere fettsyrene butyrat og tyramin, som fremmer produksjonen av serotonin i visse celler.
Den tredje hypotesen er at tarmbakterier kan påvirke hjernen indirekte ved å trigge immunforsvaret. Tarmbakterier kan stimulere immunceller til å produsere små proteiner som kalles cytokiner, som transporteres gjennom blodbanen til hjernen. Man tror at disse proteinene kan påvirke utviklingen og aktiviteten til mikroglia (hjernens immunceller), som er ansvarlige for å fjerne skadede celler på et skadested. Forskerne tror at mikroglia også spiller en rolle i metabolismen.
Selv om det foreløpig finnes få studier på mennesker, har dyreforsøk knyttet tarmbakterienes aktivitet til en rekke ulike tilstander, blant annet Parkinsons sykdom, fedme, depresjon, angst, schizofreni, hjerte- og karsykdommer og til og med slag.
Selv om det er behov for mer forskning, kan det revolusjonere måten vi behandler nevrologiske lidelser på, for eksempel ved å supplere behandlingen med probiotiske dietter.

Produksjon av nevrotransmittere
produksjon
Noen bakterier har vist seg å stimulere produksjonen av serotonin - en nevrotransmitter som bidrar til å regulere humøret - i celler i tarmveggen.

Bakteriell boost

To nyere studier, en fransk og en amerikansk, har vist at tarmbakterier kan påvirke responsen på kreftbehandling. Begge studiene involverte pasienter som gjennomgikk immunterapi, som oppmuntrer immunceller til å gjenkjenne og angripe svulster.
I den franske studien deltok 249 pasienter med nyre-, blære- eller lungekreft. 69 av dem hadde tatt antibiotika mot rutineinfeksjoner. Antibiotika forstyrrer mikrobiomet og påvirker både "gode" og "dårlige" bakterier. I gjennomsnitt hadde pasienter som tok antibiotika under behandlingen, større sannsynlighet for å få tilbakefall og overlevde ikke like lenge som de som ikke tok antibiotika. Forfatterne sammenlignet deretter forskjellene i pasientenes mikrobiomer, og fant at tilstedeværelsen av en art kalt Akkermansia muciniphila var knyttet til de forbedrede resultatene av immunterapi.
Den amerikanske studien sammenlignet også de ulike tarmbakteriene hos 112 melanompasienter. Pasienter som responderte godt på behandlingen, hadde større sannsynlighet for å ha et mer variert mikrobiom og et høyere antall av visse gunstige arter, inkludert Clostridiales og Faecalibacterium. Pasienter med flere av disse "gode" bakteriene viste seg å ha flere kreftdrepende immunceller i svulstene sine.

Tarmvegg

Positiv påvirkning
Probiotiske kosttilskudd med gode bakterier og prebiotiske matvarer fulle av fiber som gir næring til de gode bakteriene våre, kan bidra til å fremme et sunt mikrobiom.

Forskerne har bare så vidt begynt å forstå hvilken innvirkning mikrobiomet ditt kan ha på hjernen din

Tarmene dine inneholder et stort nettverk av nerver (vist til venstre, i gult), som sørger for kommunikasjon mellom hjernen og tarmen

Nyttige bakterier

mat og din
kropp

Magefølelsen

Hvordan kan mikrobiomet påvirke hjernen din?

Vagusnerven
Vagusnerven er en kommunikasjonsvei mellom tarmen og hjernen.

Immunstimulering
Bakterier kan oppmuntre immunceller til å frigjøre små proteiner som kalles cytokiner, som kan påvirke immunceller i hjernen.

Immunceller

Fermentert mat, som surkål og kimchi, inneholder probiotika

Metabolitt
produksjon
Biprodukter fra bakterienes metabolisme kan påvirke aktiviteten til celler i blod-hjerne-barrieren.

Probiotika og prebiotika

Tatt i betraktning den potensielle innvirkningen tarmbakterier kan ha på den generelle helsen, ser det gamle uttrykket "du er hva du spiser" ut til å stemme.
Vi kan fremme veksten av gode bakterier gjennom kostholdet vårt ved å innta probiotika (matvarer som inneholder levende gode bakterier) og prebiotika (matvarer som inneholder gunstige plantefibre). Probiotika finnes i visse typer yoghurt, oster og fermenterte matvarer. Prebiotika, derimot, brukes som matkilde for at de gode bakteriene skal vokse og overleve i tarmen. Når de fordøyer fiberet vi spiser fra grønnsaker, nøtter og frukt, skiller de ut kortkjedede fettsyrer som avfallsprodukter, noe som er bra for å gi næring til tarmen og redusere betennelse.
Forskning tyder på at vi trenger et variert utvalg av bakterier for å ha en virkelig sunn tarm, men det har vist seg at moderne kosthold med mye fett og sukker reduserer antallet ulike arter som lever i tarmene våre.

© Thinkstock; Getty; Illustrasjon av The Art Agency / Nick Sellers

Sunn tarm
bakterier

Negative
påvirkninger
Sykdomsfremkallende bakterier og/eller bruk av antibiotika kan endre balansen mellom de gunstige bakterieartene i tarmen.

Toveis gate
Tarmenes helse og funksjon kan påvirke tarmbakterienes aktivitet og vice versa.

Forstyrrede
tarmbakterier

En studie som involverte transplantasjon av tarmbakterier mellom mus, viste at visse atferdstrekk også ble overført, det vil si at en mus som tidligere var sjenert, utforsket mer etter å ha fått bakterier fra en mer eventyrlysten mus

Probiotika

Metabolitter

Patogene bakterier

Antibiotika

Hvordan det fungerer  |

Urinsystemet forklart

Nyrene
Det er her væsker filtreres og næringsstoffer tas opp før urinen ledes ut i urinlederne.

Hvordan kvitter vi oss med avfallsstoffene som kommer inn i blodomløpet hver dag?

Turinsystemets primære funksjon er å fjerne biprodukter som blir igjen i blodet etter at kroppen har kroppen har omsatt mat. Prosessen består av flere ulike nøkkelfunksjoner. Generelt består systemet av to nyrer, to urinledere, urinblæren, to lukkemuskler (en indre og en ytre) og urinrøret, som sammen med tarmene, lungene og huden sørger for å skille ut avfallsstoffer fra kroppen.
Aorta abdominalis er en viktig arterie i systemet, ettersom den forsyner nyrearterien og -venen, som igjen forsyner nyrene med blod. Dette blodet filtreres av nyrene for å fjerne avfallsprodukter, som for eksempel urea, som dannes gjennom aminosyremetabolismen. Gjennom kommunikasjon med andre områder i kroppen, som hypothalamus, kontrollerer nyrene også vanninnholdet i kroppen, natrium- og kaliumnivåene, blant andre elektrolytter, blodtrykket, blodets pH-verdi og er også involvert i produksjonen av røde blodlegemer gjennom dannelsen og frigjøringen av hormonet erytropoietin. De er derfor helt avgjørende for at kroppen skal fungere optimalt.
Etter at blodet har blitt filtrert av nyrene, føres avfallsstoffene ned gjennom urinlederne til blæren. Blærens vegger utvides for å holde på urinen inntil kroppen kan skille ut avfallet gjennom urinrøret. De indre og ytre lukkemusklene kontrollerer deretter urinutskillelsen.
I gjennomsnitt produserer et menneske ca. 2,5-3 liter urin i løpet av en dag, selv om dette kan variere dramatisk avhengig av ytre faktorer som hvor mye vann man inntar.

Ureter
Disse rørene forbinder nyrene og blæren.

Vena cava inferior
Denne fører oksygenfattig blod tilbake fra nyrene til høyre aorta i hjertet.

Abdominal aorta
Denne arterien forsyner nyrene med blod via nyrearterien og -venen. Dette blodet renses deretter av
nyrene.

Blæren
Det er her urinen samles etter å ha blitt sendt ned urinlederne fra
nyrene.

"Vanligvis produserer et menneske 2,5-3 liter urin per dag"

Hvordan fungerer nyrene?

Nyrene har rundt 150-180 liter blod å filtrere per dag, men sender bare rundt to liter avfall ned gjennom urinlederne til blæren for utskillelse, og derfor returnerer nyrene mye av dette blodet, minus de fleste avfallsstoffene, til hjertet for ny oksygenering og resirkulering rundt i kroppen.
Måten nyrene gjør dette på, er å sende blodet gjennom en liten filtreringsenhet som kalles nefron. Hver nyre har rundt en million nefroner, som består av en rekke små blodkapillærer og et rør som kalles nyretubuli. Blodkapillærene siler de normale cellene og proteinene fra blodet for resirkulering, og leder deretter avfallsstoffene inn i nyretubulien. Disse avfallsstoffene, som hovedsakelig består av urea, blandes med vann og danner urin når det passerer gjennom nyretubuli og deretter inn i urinlederen på vei til blæren.

Hvorfor blir vi tørste?

Det er svært viktig å opprettholde balansen mellom de ulike mineralene og saltene i kroppen og vannet. Når dette ikke er i harmoni, gir kroppen beskjed om at vi må innta mer væske for at kroppen skal kunne fortsette å fungere effektivt.
Dette suget, eller tørsten, kan skyldes for høy konsentrasjon av salter i kroppen, eller at vannmengden i kroppen blir for lav til at den kan fungere optimalt. Det er viktig å unngå dehydrering, da langvarig dehydrering blant annet kan føre til nyresvikt.

Menneskets urinveissystem

Nyrearterie og -vene
Disse forsyner nyrene med blod for at de skal kunne fungere, og fjerner deretter oksygenfattig blod etter at nyrene har brukt det.

Bekkenet
Blæren sitter i bekkenet, og urinrøret går gjennom blæren når urinen skal ut av kroppen.

Urinrøret
Urinrøret er det røret som urinen beveger seg gjennom for å komme ut av kroppen.

Hvordan lagrer vi avfallet til vi er klare til å kaste det ut?

Urinen kommer inn i blæren gjennom ureterventilene, som fester urinlederen til blæren. Når urinen kommer inn, slapper veggene av, slik at blæren kan tøye seg. Når blæren er full, kommuniserer nervene i blæren med hjernen og utløser trangen til å urinere. De indre og ytre lukkemusklene vil da slappe av, slik at urinen kan passere ned i urinrøret.

Blæren fylles

Urinlederne
Disse rørene er forbundet med nyrene, og urinen strømmer ned til blæren gjennom dem.

Den indre lukkemuskelen i urinrøret
Denne forblir lukket for å sikre at urinen ikke slipper ut uventet.

Utvendig
urinrøret
lukkemuskel
Denne sekundære lukkemuskelen forblir også lukket for å sikre at det ikke slipper ut urin.

Ureterklaffer
Disse klaffene sitter i enden av urinlederne og slipper inn urin.

Blærevegger
(kontrollert av
detrusormuskulaturen)
Detrusormuskulaturen i blæreveggen slapper av slik at blæren kan utvide seg etter behov.

Blæren tømmes

Den indre lukkemuskelen i urinrøret
Denne slapper av når kroppen er klar til å presse ut avføringen.

Utvendig
urinrørets lukkemuskel
Denne slapper også av slik at urinen kan komme ut av kroppen.

Blærevegger
(kontrollert
av detrusor
muskler)
Disse musklene trekker seg sammen for å tvinge
urinen ut av
blæren.

Urinrøret
Urinen beveger seg ned denne passasjen for å komme ut av kroppen.

Inne i leveren

Menneskeleveren er den ultimate multitasker - den utfører mange forskjellige funksjoner samtidig uten at du engang spør

Weileveren er det største av alle de indre organene, og rommer mer enn en pose sukker. Den ligger for det meste i høyre side av bukhulen og kan romme omtrent ti prosent av kroppens totale blodvolum, og rundt en fjerdedel av blodtilførselen passerer gjennom den hvert minutt. Leverenleveren har over 500 forskjellige funksjoner. Faktisk er den det nest mest komplekse organet etter hjernen, og den er involvert i nesten alle aspekter av kroppens metabolske prosesser.
Leverens leverens hovedfunksjoner er energiproduksjon, fjerning av skadelige stoffer og produksjon av viktige proteiner. Disse oppgavene utføres i leverceller, kalt hepatocytter, som sitter i komplekse arrangementer for å maksimere den samlede effektiviteten.
Leverenleveren er kroppens viktigste kraftverk, og produserer og lagrer glukose som en viktig energikilde. Den er også ansvarlig for å bryte ned komplekse fettmolekyler og bygge dem opp til kolesterol og triglyserider.Troppen trenger trenger begge disse, men de blir et problem når aet overskudd bygger seg opp. Leveren også produserer også mange komplekse proteiner, blant annet koagulasjonsfaktorer som er avgjørende for å stanse blødninger. Leleveren spiller også en nøkkelrolle i avgiftningen av blodet.
Her bearbeides avfallsstoffer, giftstoffer og legemidler til former som som er lettere for resten av kroppen å bruke eller skille ut. Leveren bryter også ned gamle blodceller, produserer antistoffer for å bekjempe infeksjoner og resirkulerer hormoner som adrenalin. Leveren lagrer en rekke viktige vitaminer og mineraler: vitamin A, D, E og K, jern og kobber. Suet så komplekst organ er dessverre også utsatt for sykdommer. Kreft, infeksjoner (hepatitt) og skrumplever (en form for fibrose som ofte forårsakes av overdrevent alkoholforbruk) er bare noen av de sykdommene som kan ramme leveren.

Hepatisk
arteriegren
Blodet herfra forsyner hepatocyttene med oksygen og transporterer metabolsk avfall som leveren trekker ut.

Hepatocytten
Disse svært aktive cellene utfører alle leverens viktigste metabolske oppgaver.

Sinusoider
Disse små blodårene sørger for at molekyler kan overføres mellom blodet og hepatocyttcellene.

Kupffer-celler
Disse spesialiserte cellene sitter inne i bihulene og ødelegger bakterier som forurenser blodet.

Leverlober

Lobulene består av rader med hepatocytter (leverceller), galleganger og blodkar. Omtrent 100 000 av disse sekskantede strukturene sitter i organet, og hver av dem består av en sentral vene som er omgitt av seks leverportårer og seks leverarterier. Disse blodårene er forbundet med sinusoider, som er små rør som forbinder den sentrale venen med de omkringliggende venene og arteriene. Fordøyelsesproduktene transporteres med blodet til sinusoidene, hvor de kan tas opp i hepatocyttene.

Den portale triaden
Portalvenen, gallegangen og leverarterien utgjør de viktigste inngangs- og utgangsveiene for leveren, og kalles portaltriaden.

Portalvenen
Denne lille venen fører næringsrikt blod fra tarmene til sinusoidene, der hepatocyttcellene genererer energi.

Sentral vene
Når de nye molekylene har passert inn i sinuskanalene, strømmer blodet til hjertet via levervenene og vena cava inferior.

Gallekanaler
Galle, som hjelper til med å fordøye fett, produseres i leverens hepatocyttceller og skilles ut i gallegangene. Deretter strømmer den inn i galleblæren for lagring før den skilles ut i tolvfingertarmen.

Øsofagus
Dette ca. 25 cm lange røret transporterer mat, væske og spytt fra halsen til magesekken.

Lapper
Leveren er delt inn i fire lapper: høyre, venstre, kaudat og kvadrat. Den høyre lappen er den største.

Leveren
Leveren utfører over 500 funksjoner, og er involvert i fjerning av skadelige stoffer, proteinproduksjon og energiproduksjon, samt fordøyelsen.

Galleblæren
Dette organet er ansvarlig for å lagre og transportere galle, men er ikke absolutt nødvendig for å overleve.

Åtte segmenter
Funksjonelt sett finnes det åtte segmenter i leveren, som er basert på fordelingen av venene som drenerer disse segmentene.

Bukspyttkjertelkanalen
Bukspyttkjertelsaften skilles ut i denne kanalen før den går over i den felles gallegangen. Denne kanalen er liten, men livsviktig i menneskekroppen. Den fører galle fra leveren og galleblæren til tolvfingertarmen, der den hjelper til med å fordøye fett.

Duodenum
Den korteste delen av tynntarmen, der galle og bukspyttkjertelsaft utfører sine fordøyelsesfunksjoner.

Bukspyttkjertelen
Denne trekantede kjertelen sitter bak magesekken og produserer enzymer som bidrar til å bryte ned alle de viktigste matvaregruppene.

Den portale triaden
Den felles gallegangen, leverarterien og leverporten danner portaltriaden, som er leverens vitale inn- og utløp.

Fordøyelsen
Etter at næringsstoffene fra maten er tatt opp i tynntarmen, transporteres de til leveren via leverporten (ikke vist her) for energiproduksjon.

Hvordan samarbeider disse vitale organene for å fordøye maten?

Galle, som bryter opp fettmolekyler for å lette fordøyelsen i tarmene, produseres i leveren og lagres i den tilstøtende galleblæren. Det produseres og frigjøres opptil én liter av denne grønngule væsken hver dag, og den inneholder en kombinasjon av salter, vann, kolesterol og et pigment som kalles bilirubin. Gallen beveger seg fra leveren til galleblæren, der den lagres. Når fettholdig mat når tolvfingertarmen (en del av tynntarmen), stimuleres galleblæren til å skille ut denne gallen, som beveger seg gjennom gallegangen og når tolvfingertarmen. Her bryter den ned komplekse fettmolekyler til mindre, sirkulære kuler - en prosess som kalles emulgering. Disse kulene er mindre og har en større total overflate, noe som gjør dem lettere å fordøye. Bukspyttkjertelen spiller også en rolle i fordøyelsen, ettersom den produserer stoffer som hjelper til med å bryte ned maten. Når magesekken og tolvfingertarmen strekkes av et måltid, utløses bukspyttkjertelen til å levere et utvalg enzymer i en cocktail som kalles bukspyttkjertelsaft. Et enzym som kalles amylase, bryter ned stivelse, mens trypsin fordøyer proteiner og lipase bearbeider fettsyrer.

Galleblæren

Galle, en mørkegrønn, slimete væske, produseres i hepatocyttene og hjelper til med å fordøye fett. Den lagres i et reservoar på undersiden av leveren, slik at den kan brukes når det er behov for den. Dette reservoaret kalles galleblæren. Det kan dannes steiner i galleblæren (gallestein), og det er svært vanlig, selv om de fleste ikke forårsaker problemer. I 2009 ble det fjernet i underkant av 60 000 galleblærer hos pasienter i NHS, noe som gjør det til en av de vanligste operasjonene som utføres. 90 prosent av disse fjernes ved kikkhullskirurgi. De fleste pasienter klarer seg svært godt uten galleblæren og merker ingen endringer i det hele tatt.

Levermetabolisme

Metabolisme er mer enn bare kroppens måte å bryte ned mat til den energien vi trenger for å overleve - det er omdannelsen av en kjemisk forbindelse til en annen. I leveren utfører celler som kalles hepatocytter mange viktige metabolske oppgaver. Disse cellene jobber med å omdanne proteiner, fett og karbohydrater til molekyler som kroppen kan bruke eller lagre. For eksempel blir mye av glukosen som passerer gjennom leveren, absorbert av hepatocyttene, som lagrer den som et større molekyl, glykogen. Dette er lettere å lagre og kan raskt omdannes til glukose igjen når det trengs.
Leveren er ansvarlig for å opprettholde kroppens blodsukkernivå. Hvis det ikke er glukose tilgjengelig, bryter leveren i stedet ned det lagrede glykogenet. Ved å absorbere og frigjøre glukose bidrar hepatocyttene til å opprettholde balansen i kroppen, noe som forhindrer farlige stigninger eller fall i blodsukkernivået.

Steinete
Gallestein er vanlig, men forårsaker vanligvis ikke problemer.

Et organ med høy etterspørsel

Leveren håndterer enorme mengder blod. Den er unik fordi den har to blodtilførsler - 75 prosent av blodet kommer direkte fra tarmene (via leverporten), som fører med seg næringsstoffer fra fordøyelsen som leveren bearbeider og omdanner til energi. Resten kommer fra hjertet, via leverarterien (som forgrener seg fra aorta), og fører med seg oksygen som leveren trenger for å produsere denne energien. Blodet strømmer i små passasjer mellom levercellene, der de mange metabolske funksjonene foregår. Blodet forlater deretter leveren via levervenene for å strømme inn i den største venen i kroppen - vena cava inferior.

Levervev
Hvis det er et overskudd av glukose i kroppen, vil hormonet insulin trigge leverens hepatocytter til å omdanne glukose til glykogen.

Muskelfibre
Både leverens muskelceller og leverceller er i stand til å lagre glykogen i seg.

Fettceller
Disse cellene lagrer overskudd av fettsyrer i form av langkjedede fettmolekyler.

Cellulær vekst
og reparasjon
En prosess som kalles anabolisme, bygger opp aminosyrer til proteiner, som deretter kan brukes til å bygge opp celler og produsere enzymer.

100

inne i leveren

Hvordan avgiftes leveren?

Optimal leverfunksjon er avgjørende for å forebygge sykdom

Tokseins kommer inn i kroppen via mat, vann, hud og innånding. Disse giftstoffene - som plantevernmidler, legemidler, kjemikalier og vannbåren forurensning - havner i blodet, og leveren filtrerer blodet for å fjerne dem. Giftstoffer dannes også ved biokjemiske reaksjoner i kroppen. Giftstoffer påvirker oss på mange måter, fra beruselse forårsaket av alkohol til bivirkninger av visse medisiner. Leverenleveren omdanner fettløselige giftstoffer til en vannløselig form. På denne måten kan de frigjøres gjennom nyrene for eliminering i urinen, eller i gallen for eliminering gjennom tykktarmen. Enzymer bryter kjemisk ned giftstoffer som har blitt absorbert gjennom tarmen. Giftstoffene blir enten nøytralisert eller omdannet til en mer kjemisk aktiv form som deretter nøytraliseres, slik at de kan skilles ut på en trygg måte. A frisk lever produserer omtrent én liter galle per dag for å transportere giftstoffene ut av kroppen. Hvis leveren er treg, kan giftstoffer hoper seg opp og forårsake betennelse og oksidativt stress. Giftstoffer som ikke elimineres, går tilbake til blodbanen og lagres etter hvert i fettvevet, der de utgjør en mindre umiddelbar trussel. På lengre sikt kan imidlertid den langsomme frigjøringen av disse giftstoffene tilbake til blodomløpet føre til en rekke sykdommer.

Giftstoffer finnes i mange former og størrelser, og alle må behandles av leveren for å skilles ut

Leveren i arbeid

Sinusoidea
Dette blodkaret transporterer næringsstoffer og oksygen fra portal- og leverarteriene forbi hepatocyttene og tilbake til sentralvenen.

Gallekanalen
Galle produseres i stor grad ved å bryte ned kolesterol, gallesalter, vann og bilirubin - som er et produkt av røde blodlegemer.

Hepatocytt
Hepatocytter produserer galle og skiller den ut i små kanaler som renner ut i gallegangene.

Nærbilde av en leverlapp

Den sentrale venen
Den sentrale venen mottar blod fra sinusoidene og fører det tilbake til sirkulasjonen via levervenen.

Hepatocytter
Hepatocyttene er de dominerende cellene i leveren, og utgjør anslagsvis 80 prosent av organets masse. De utfører metabolske og endokrine funksjoner samt avgiftning.

Gren av portvenen
Denne venen leverer næringsrikt blod til hepatocyttene.

Gren av leverarterien
Denne arterien leverer oksygenrikt blod til hepatocyttene.

Gren av gallegangen
Dette er en lang rørlignende struktur som fører galle, som skilles ut av leveren og er nødvendig for fordøyelsen, til tarmen.

Kupffercellen
Kupffercellene ligger delvis i sinusoidene og ødelegger mikrober og døde celler.

Hvite blodlegemer
Disse cellene er en del av immunforsvaret og hjelper kroppen med å bekjempe infeksjoner.

Fettlagrende celle
Disse cellene inneholder fett som regulerer den lokale blodstrømmen til hepatocyttene. De spiller en nøkkelrolle i å reparere celler i leveren når de er skadet.

Røde blodlegemer
Disse cellene transporterer oksygen til kroppens vev. De inneholder jernrikt hemoglobin, som er pigmentet som gjør blodet rødt.

101

forståelse av menneskets ANATOMI

Tdet menneskelige bekkenet

Dette bassengformede knokkelkomplekset forbinder over- og underkroppen, og er avgjørende for at vi skal kunne bevege oss rundt

Than pelvis er en viktig del av skjelettet som fungerer som et knutepunkt mellom underlivet og beina. Det består av åtte nøkkelstrukturer: korsbenet, ilium, ischium, skambenet, kjønnssymfysen, foramen obturator, acetabulum og halebenet, som er symmetrisk plassert. Til sammen utgjør disse det benete bekkenet.
Bekkenetsbekkenets rolle er tredelt. For det første fungerer det som en forbindelsesmekanisme mellom overkroppen og beina. For det andre er det en viktig støtte- og balansestruktur for overkroppen. Og for det tredje fungerer det som en beskyttende vugge for tarmene, urinblæren og de indre kjønnsorganene.
Bekkenetbekkenet - som i denne sammenhengen kalles bekkenbeltet - består av et par hoftebein som er forbundet med bunnen av ryggsøylen. Hvert hoftebein er dannet av tre mindre bein (ilium, ischium og pubis) som til sammen danner forbindelsen mellom ryggraden (sacrum) og underekstremitetene via acetabula - de skålformede hulrommene som lårbensknoklene passer inn i via kuleledd. Detnår bekkenbeltet er ferdig formet, ligner det et omtrent sylinderformet basseng, eller bekkenhulen, som er perforert på undersiden med to hovedgrupper av hull. Disse er de nevnte acetabula og obturatorforamina, der førstnevnte tar imot lårbensknoklene (femur), mens sistnevnte gjør det mulig for nerver og blodårer å passere mellom overkroppen og underkroppen.
Hosinteressant nok er bekkenet hos spedbarn en langt smalere struktur enn det er når det er fullt utviklet, og gir liten - om noen - støtte. Dette endrer seg etter hvert som vi vokser, og bekkenet blir bredere og vipper under påvirkning av at vi går og står mer.
Når det er fullt utviklet, kan det menneskelige bekkenskjelettet bestå av mer enn ti knokler, og antallet bestemmes av sammensetningen av individets haleben (halebein). Denne strukturen består av tre til fem suksessivt mindre kaudale ryggvirvler som er plassert ved foten av korsbenet.

Det kvinnelige bekkenet modnes vanligvis mellom 11 og 15 års alder, mens det mannlige bekkenet kan bruke 17 år på å utvikle seg fullt ut

Ilium
Ilium er det største og øverste beinet i bekkenet, og det er forbundet med hver side av korsbenet og over kjønnsbenet og ischium. Det er en viktig bærende struktur.

Foramen obturator
Dette hullet, som finnes under acetabulum, er skapt av ischium og pubisbenet, og gjør det mulig for nerver og blodårer å passere.

Symfysen i pubis
Dette bruskformede leddet ligger under korsbenet og forbinder venstre og høyre skambein. Det har en liten grad av bevegelse.

Ischium
Ischium, som ligger under ilium og bak pubis, består av to ischialknokler, og bærer vekten av overkroppen i sittende stilling.

Det
menneskelige bekken

Bekkenbelteanatomi

Lær om de viktigste komponentene i dette viktige skjelettkrysset

Sakrum
Et trekantet bein som sitter ved foten av ryggsøylen. Det består vanligvis av fem ryggvirvler, som smelter sammen i løpet av barndommen.

Halebenet
Halebenet er en buet, halvbøyelig struktur som ligger i den nedre enden av ryggraden. Den består av tre til fem kaudale ryggvirvler som etter hvert blir mindre.

Kjønnsbenet
Kjønnsbenet er det ventrale (undersiden) og fremre (forsiden) av de tre nøkkelknoklene som utgjør hver sin halvdel av bekkenet.

Acetabulum
Acetabulum er en konkav flate i bekkenet og består av to dype hulrom der toppen av lårbensknoklene sitter på hver side av bekkenet.

Mann vs. kvinne

Forskjellene mellom mannens og kvinnens bekken er mange og skyldes først og fremst kvinnens reproduktive system. For eksempel er kvinnens bekkenbunn bredere enn mannens, kjønnssymfysen er kort og skambeina står i en større vinkel i forhold til hverandre. I tillegg har halebenet større bevegelighet, og de to hofteskålene er lengre fra hverandre. Til sammen gir dette en avrundet og romslig fødselskanal - noe som ikke har vært en evolusjonær prioritet hos hannen.

© Thinkstock; SPL

105

Menneskets reproduktive system

Møt de mange organene og kjertlene som gjør det mulig for mennesker å få barn

Amenneskets forplantningssystem består av en samling organer og et nettverk av hormonfrigjørende kjertler som fungerer i forbindelse med seksuell reproduksjon. Både mannens og kvinnens forplantningssystem er delt inn i tre seksjoner: gonadene, de indre og de ytre kjønnsorganene. Gonadene i hvert system produserer kjønnsceller, kalt gameter. Hos personer som er tildelt mannlig kjønn ved fødselen (AMAB), er gonadene testiklene, og hos personer som er tildelt kvinnelig kjønn ved fødselen (AFAB), er gonadene eggstokkene. Resten av systemets kjertler og organer kalles under samlebetegnelsen genitalia. Hvert system styres av kjemiske signalstoffer som kalles hormoner, og som bestemmer hvordan og når kjønnscellene skal dannes og når kroppen er klar til å lage barn.

Sædceller produseres ved hjelp av radene av sædlederrør i testiklene

106

Sædlederen
Sædlederen, også kjent som sædlederen, er et muskulært rør som tar imot sæd fra bitestikkelen.

Erektilt vev
Svampete vev som fylles med blod under seksuell opphisselse, og som er erigert penis.

Pungen
En ytre hudsekk, ca. åtte millimeter tykk, som hjelper til med termoreguleringen av testiklene.

Urinrøret
Både urin fra blæren og sæd som inneholder sædceller, ledes gjennom urinrøret.

Det mannlige forplantningssystemet

Hvordan kroppen produserer og transporterer sædceller

Fra det ytre vedhenget penis og testikkelkompanjongene til den indre, blæreformede prostatakjertelen er både de indre og ytre delene av det mannlige forplantningssystemet konstruert for å utføre tre hovedfunksjoner: dannelse og lagring av produktive celler, frigjøring av livsnødvendige hormoner og seksuell nytelse.
I begynnelsen av det mannlige forplantningssystemet ligger de ovale kjertlene som kalles testiklene, også kalt testiklene. Testiklenes fremste funksjon er å fungere som en fabrikk for produksjon av kjønnsceller, kalt sædceller. Disse spermiefabrikkene får sine ordrer fra et hormon som også produseres i testiklene, og som kalles testosteron.
Når en ordre om å produsere testosteron mottas av en klynge av rør i testiklene, de såkalte seminiferøse tubuli, begynner de å sette sammen de rumpetrolllignende sædcellene. I tillegg til å sette turbo på testiklenes sædproduksjon, setter testosteron også i gang kroppens produksjon av ansikts-, kjønns- og kroppshår, og spiller en viktig rolle når det gjelder å opprettholde kroppens bentetthet og fettfordeling.
Når cellene er ferdig dannet, fortsetter sædcellene videre på den reproduktive produksjonslinjen til en muskuløs oppbevaringsbinge, kalt bitestikkelen, hvor de lagres og venter på å bli sendt ut. For å produsere sunne sædceller må testiklene holde en temperatur på rundt 34 grader Celsius. Dette er grunnen til at testiklene befinner seg på utsiden av kroppen, fordi den naturlige indre temperaturen på 37 grader Celsius er for høy for en sunn celleproduksjon. Testiklene kan fortsette å produsere sædceller så lenge de lever. Antallet sterke svømmere begynner imidlertid å avta rundt 40-årsalderen. Noen studier har vist at etter 39 års alder synker sædproduksjonen med opptil 23 prosent hvert år.
Når forplantningssystemet er klart til å frigjøre sædcellene, kombineres de med smørevæske som produseres i kjertelavdelingen, for eksempel i prostatakjertelen, og blir til det som samlet kalles sæd. Sæden transporteres deretter gjennom en rørformet struktur som kalles urinrøret, fra de indre kjønnsorganene og gjennom penis. Urinrøret er også ansvarlig for transport av urin, men en liten muskulær port mellom forbindelsen til blæren og testiklene hindrer begge væskene i å passere samtidig.
Penis består av tre søyleformede kamre; de to største kalles corpus cavernosum og det svampaktige corpus spongiosum, som omgir urinrøret. Under seksuell opphisselse fylles hulrommene i corpus cavernosum med blod, noe som fører til at penis blir erigert. Når penishodet, som kalles glans, stimuleres, trekker prostata og peniskamrene seg sammen og presser sæden ut av kroppen, i en prosess som kalles ejakulasjon.

Mannens mekanikk
Hvordan det mannlige produksjonssystemet fungerer og produserer sædceller

Sædblærene
Et par kjertler som produserer rundt 70 prosent av væsken som til slutt ender opp i sæd.

Testiklene
Testiklene veier vanligvis rundt 25 gram hver og er stedet for sæd- og hormonproduksjon.

Prostatakjertelen
En kastanjeformet kjertel som bidrar til produksjonen av væsken som utgjør sæden.

Cowpers kjertel
Et par kjertler som produserer et tykt, klart slim for å smøre urinrøret.

Bitestikkelen
Et sammenrullet rør som forbinder testiklene med sædlederen og fungerer som en del av transporten av sædceller.

107

På innsiden av livmoren
Oppdag anatomien i det kvinnelige reproduksjonssystemet

Eggstokkene
Eggcellene lagres og modnes i eggstokkene og frigjøres én etter én.

Urethra
En rørformet struktur som går parallelt med vaginalkanalen, og som transporterer urin fra blæren.

Vagina
En muskuløs kanal som i gjennomsnitt strekker seg ca. 9,6 cm inn i kroppen.

Her utvikles og frigjøres et egg i eggstokkene under follikkelstadiet av menstruasjonen

Egglederen
rør
Ved eggløsning synker eggene ned mot livmoren via disse kanalene.

Livmoren
Et livsviktig, pæreformet organ som fosteret vokser i under svangerskapet.

Cervix
En muskuløs port som gjør det mulig for væske å passere mellom skjeden og livmoren.

Det kvinnelige reproduktive systemet

Reisen fra egg til embryo og organene som bygges for å lage barn

Li likhet med det mannlige kjønnsorganet består også det kvinnelige forplantningssystemet av både ytre og indre komponenter. De ytre kvinnelige kjønnsorganene, ofte kalt vulva, består av et sanseorgan som kalles klitoris, glidekjertler og hudfolder som kalles de store og små kjønnsleppene rundt vaginalåpningen. Innvendig samarbeider et komplekst system av kjertler og organer ikke bare om å produsere kvinnelige kjønnsceller (ofte kalt egg), men også om å skape et miljø der en baby kan vokse.
I starten av reproduksjonssystemet ligger et par mandelformede organer som kalles eggstokkene.
På samme måte som mannlige testikler bruker tiden sin på å produsere sædceller, produserer de kvinnelige eggcellene premature eggceller, kalt oocytter. Denne prosessen, som kalles oogenese, skjer lenge før en person blir født. Det betyr at eggstokkene ved fødselen inneholder alle eggcellene en person noen gang vil få, det vil si mellom én og to millioner eggceller. I puberteten reduseres imidlertid denne eggtilførselen til omtrent 25 prosent.
I løpet av den månedlige menstruasjonssyklusen modnes eggcellene i eggstokkene og slippes ut i muskulære kanaler som kalles egglederne. Det er på vei ned gjennom egglederne at eggcellene kan møte sædceller etter samleie og bli befruktet.
På samme måte som testiklene frigjør testosteron, er eggstokkene ikke bare et hønsehus for egg, men frigjør også viktige hormoner som kalles østrogen og progesteron. I tillegg til å regulere kvinnens reproduktive system bidrar østrogen til å regulere flere andre prosesser i kroppen, som blodsukkernivået, kollagenproduksjonen og hjernefunksjonen. Progesteron, derimot, har ett hovedfokus: å fortelle resten av kroppen når et egg har blitt befruktet og det er en baby på vei.
Ved befruktningen vil det befruktede egget, som kalles embryo, feste seg til slimhinnen i et hult organ som kalles livmoren, også kjent som livmoren. Livmorens viktigste rolle i forplantningssystemet er å skape et trygt miljø for embryoet som er under utvikling. I løpet av de ni månedene svangerskapet varer, vil livmoren utvide seg og øke tykkelsen på slimhinnen for å gi plass til det voksende fosteret.
På livmorhalsen sitter et smultringformet organ som kalles livmorhalsen. I tillegg til å kontrollere væsken som beveger seg mellom de to, fungerer livmorhalsen som en inngangsport for det voksende barnet. I løpet av svangerskapet blir livmorhalsen gradvis mykere helt til barnet er klart til å bli født, og livmorhalsporten kan lett åpnes når barnet synker ned i en muskuløs kanal som kalles skjeden.
Skjeden fungerer som en passasje mellom den ytre vulva og livmorhalsen, slik at sædceller kan komme inn under samleie, og slik at menstruasjonen og barnet kan eksistere. For å holde skjeden godt smurt, skiller epitelcellene i skjeden ut en væske og en selvrensende utflod. Denne utfellingen er full av nyttige bakterier og slim, som holder pH-verdien i skjeden på riktig nivå og bekjemper dårlige bakterier som kan forårsake infeksjoner.

108

Tmenstruasjonssyklusen

Hvordan kroppen forbereder seg på graviditet hver måned

En menstruasjonssyklus gjennomføres hver 28. dag i det kvinnelige reproduktive systemet. Menstruasjonssyklusen er delt inn i fire faser: menstruasjon, follikulær fase, eggløsning og lutealfasen.
Menstruasjonen signaliserer starten på en ny syklus ved at det kommer blod ut av skjeden, også kjent som menstruasjon. Dette blodet kommer hovedsakelig fra livmorslimhinnen, som kalles endometrium. Når livmorslimhinnen forbereder seg på at et embryo skal feste seg til livmorslimhinnen, blir den tykkere og øker hormonproduksjonen. Hvis et egg som frigjøres, viser seg å være ubefruktet, blir det kastet ut av kroppen og vasket bort sammen med livmorslimhinnen.
Etter en periode på to til syv dager opphører menstruasjonen. Den andre follikulære fasen har imidlertid allerede startet. I opptil de første 21 dagene av syklusen begynner folliklene i eggstokkene å utvikle eggceller, men vanligvis er det bare én av dem som blir moden.
Eggløsningen er den neste og korteste fasen i menstruasjonssyklusen, og varer vanligvis bare i mellom 12 og 24 timer. I løpet av denne tiden frigjøres et enkelt egg fra en av eggstokkene, som veksler med hver syklus og passerer ned i en eggleder. Mens egget venter på å bli befruktet, vil den siste lutealfasen i syklusen føre til at eggstokkene frigjør kraftige hormoner som kalles progesteron. Disse hormonene varsler livmoren om at det er et potensielt embryo på vei, og livmoren begynner å tykne slimhinnen i livmorveggen og øke produksjonen av slim på livmorhalsen for å hindre at skadelige bakterier finner veien inn i livmoren. Hvis det ikke er noe embryo som fester seg til livmorslimhinnen, starter menstruasjonssyklusen på nytt, og menstruasjonen kommer i gang.

"Disse hormonene varsler livmoren om at det er et potensielt embryo på vei"

~37.5

år
Gjennomsnittlig antall år en person har menstruasjon

11 til 20 egg
I begynnelsen av follikulærfasen begynner mange egg å utvikle seg, men bare ett modnes

6.5

En person vil bruke tilsvarende

år av sitt liv med menstruasjon

60

milliliter
Den gjennomsnittlige mengden blod som går tapt under menstruasjonen

0.3 grader Celsius
Kroppen opplever en liten temperaturøkning under eggløsningen

60%
Mer enn halvparten av alle som menstruerer, opplever milde kramper

Den første tampongen ble oppfunnet av den amerikanske legen Earle Haas i

1931

I gjennomsnitt forekommer menstruasjonssykluser

13

ganger per år

26% av verdensbefolkning har menstruasjon

Rundt

109

En 3D-illustrasjon av et embryo i tidlig utvikling, en såkalt blastocyst, festet til livmorslimhinnen

Hvordan babyer blir til

Sammensmeltingen av kjønnsceller som innleder den store reisen mot graviditet

Humaner formerer seg ved seksuell reproduksjon, der den genetiske informasjonen fra to mennesker blandes. Kvinnens genetiske instruksjoner kommer fra egget, mens sædcellene står for mannens genetiske bidrag.
Både egget og sædcellen inneholder instruksjoner kodet av deoksyribonukleinsyre (DNA), som inneholder all den informasjonen som trengs for å danne en funksjonell menneskekropp. Cellenes DNA er pakket tett inn i store strukturer som kalles kromosomer. Både eggcellen og sædcellen har 23 kromosomer, som når de er på linje i et embryo, vil danne 23 par som alle somatiske celler i en moden menneskekropp vil ha. To av disse kromosomene danner et par som kalles kjønnskromosomer, ettersom de definerer barnets kjønn under utviklingen. Hver eggcelle bærer et X-kromosom, og en sædcelle kan bære enten et X- eller et Y-kromosom. Kvinner er kodet av en kombinasjon av XX, og menn av en kombinasjon av XY. Vårt genetiske kjønn blir beseglet i det øyeblikket våre to kromosomsett møtes for første gang under befruktningsprosessen.
Sammensmeltingen av DNA-et fra en sædcelle og en eggcelle markerer begynnelsen på embryoutviklingen, og når embryoet har funnet seg til rette i livmorveggens nærende slimhinne, gjennomgår det en enorm vekstspurt. Det forvandles fra å være en cellebunt til et foster, og får hjerte, hjerne, kjeve, fingre og tær. I løpet av de første 12 ukene av svangerskapet har fosteret alle sine organer. Denne utrolige metamorfosen er styres på cellenivå av genetiske instruksjoner som er kodet inn i DNA-et, og av signaler fra omgivelsene. Disse signalene forteller cellene hvordan de skal samhandle med hverandre, hvor de skal vandre, hvordan de skal dele seg og når de skal dø for å gi plass til nye celler. Slik kan en sverm av mikroskopiske celler differensiere og utvikle seg til noe som ikke bare er gigantisk i størrelse, men også i kompleksitet: et fullformet menneskebarn.

Visste du at?
Mellom 12 og 52 års alder vil en kvinne ha rundt 480 menstruasjoner

"Sammensmeltingen av DNA fra en sædcelle og en eggcelle markerer begynnelsen på embryoutviklingen"

110

X møter Y, eller X
Etter befruktningen kombinerer de
kombinerer de to cellene sitt
DNA. Hver celle bærer en
enkelt kopi av 23
kromosomer, som er
store pakker med DNA.

Union
En befruktet celle med et fullt
komplement av 23 par
kromosomer danner en zygote,
som vandrer gjennom egglederen
egglederen mot livmoren.

Livets tilblivelse

Trinnene som fører DNA fra foreldrene sammen og setter i gang en graviditet

Befruktning
I 12 til 24 timer etter at egget er sluppet ut, kan det befruktes av en sædcelle som har
passert gjennom egglederen.

Eggløsning
En moden eggcelle, kjent som en
eggcelle, frigjøres med jevne mellomrom
fra kvinnens eggstokker som en del av
som en del av menstruasjonssyklusen.

Implantasjon
Blastocysten fester seg til livmorveggen, det såkalte endometriet,
som gir næring til embryoet gjennom hele utviklingen.

Spalting
Når den befruktede cellen vandrer
mot livmoren gjennomgår den en
spaltning, og deler seg fra en enkelt
celle til en sammenhengende klynge av
celler som kalles blastomerer.

Morula
Den bærlignende
konfigurasjonen av
blastomerer
fortsetter å dele seg,
og blir til en
morula. I løpet av
disse siste
delingene forplikter cellene
forplikter seg til
til å bli enten
embryo eller morkake.

Blastocyst
Et hulrom av væske
bygger seg opp mellom
den indre celle
cellemassen, som vil
blir til
embryo, og de
ytre cellene, som
vil bidra til å danne
nærende
morkaken.

Visste du at
Testiklene bruker 64 dager på å lage sædceller

Det kan ta en sædcelle mellom 30 og 45 minutter å nå frem til en eggcelle

© Alamy / Getty / Science Photo Library

111

Innsiden av kneet

Krampe forklart

Hvorfor spenner musklene våre seg?

Cramp er en ufrivillig sammentrekning av en muskel, ofte i en kroppsdel som benet, som kan forårsake smerte og ubehag i sekunder, minutter eller, i ekstreme tilfeller, i flere timer. De er vanligst etter eller under trening, og oppstår samtidig med lavt blodsukker, dehydrering og høyt salttap som følge av svetting. Selv om alle årsakene er noe av et mysterium på grunn av begrenset forskning på området, antas krampe å være et resultat av muskeltretthet. Hvis en muskel har blitt forkortet gjennom langvarig bruk, men stimuleres gjentatte ganger, klarer den ikke å slappe ordentlig av. En refleksbue fra sentralnervesystemet til muskelen gir den beskjed om å fortsette å trekke seg sammen når det ikke er nødvendig, noe som fører til en smertefull spasme som kalles krampe når muskelen kontinuerlig forsøker å trekke seg sammen. Dette er grunnen til at idrettsutøvere som presses over sine grenser, for eksempel fotballspillere som må spille overtid i en fotballkamp, og langdistanseløpere, ofte vil oppleve denne tilstanden.

Hvile
I hvile er leggmuskelen i sin avslappede posisjon.

Strekk
Når beinet bøyes eller strekkes, vil leggmuskelen trekke seg sammen, og slappe av når den ikke gjør det.

Krampe
Langvarig tøyning av beinet hindrer leggmuskelen i å slappe av, noe som kan føre til krampe.

Den lettvinte trinn-for-trinn

3. Interneuron
Interneuronet sørger for en forbindelse mellom sensoriske og motoriske nevroner.

1. Quadriceps- og hamstringsmuskulaturen
Knestrekkrefleksen innebærer at quadriceps-musklene trekker seg sammen samtidig som hamstringsmusklene slapper av.

Forklaring på knefallreaksjoner

Hvorfor sparker beinet ditt ut når legen banker rett under kneet ditt?

Motorisk nevron Sensorisk nevron
Interneuron

2. Sensorisk nevron
Det sensoriske, eller afferente, nevronet mottar en impuls fra lårnerven.

4. Motorisk nevron
Det motoriske eller efferente nevronet fører nerveimpulsen til musklene.

5. RyggmargenRyggmargen har både grå substans, som inneholder nervecellelegemene, og hvit substans, som inneholder nervefibrene.

Doktester ofte knærefleksen, eller patellarefleksen, for å se etter potensielle nevrologiske problemer. Ved å banke lett på patellarsenen rett under kneskålen strekkes lårbensnerven i låret, noe som får lårmuskelen (quadriceps) til å trekke seg sammen og underbenet til å strekke seg ut. Når du blir truffet, går impulsene langs en bane i dorsalrotganglion, en nervebunt i ryggmargens L4-nivå.
Reflekshandlingene utføres uavhengig av hjernen. Dette gjør at de kan skje nesten øyeblikkelig - på omtrent 50 millisekunder når det gjelder knerefleksen. Denne refleksen hjelper deg med å holde balansen og holdningen når du går, uten at du trenger å tenke på hvert skritt du tar.

115

Under huden

Finn ut mer om kroppens største organ..

5. Subkutant
vev
Fettlaget i underhuden som forhindrer varmetap og beskytter bein og muskler mot skader. Det er også en reserveenergikilde.

On huden er kroppens største organ, og en gjennomsnittlig person har en hudoverflate på rundt to kvadratmeter, noe som utgjør opptil 16 prosent av den totale kroppsvekten. Huden består av tre forskjellige lag. Disse er overhuden, lærhuden og underhuden, og de har alle ulike funksjoner. Det er sjelden at vi mennesker kan se disse lagene tydelig. Overhudenepidermis er det øverste, vanntette laget. I tillegg til å bidra til å regulere kroppstemperaturen, beskytter overhuden også mot infeksjoner ved at den hindrer patogener i å trenge inn i kroppen. Selv om den vanligvis omtales som ett lag, består den faktisk av fem lag. De øverste lagene består av døde, keratinfylte celler som hindrer vanntap og gir beskyttelse mot omgivelsene, mens de nederste lagene, der nye hudceller produseres, får næring fra dermis. Hos andre arter, som amfibier, består overhuden kun av levende hudceller. I disse tilfellene er huden generelt gjennomtrengelig og kan faktisk være et viktig respirasjonsorgan.
Hudendermis har bindevev og nerveender, inneholder hårsekker, svettekjertler, lymfekjertler og blodårer. Det øverste laget av dermis er riflet og står i fast forbindelse med epidermis.
Selv omselv om underhuden ikke regnes som en del av huden, har den som oppgave å forbinde de øvre hudlagene med kroppens underliggende bein og muskler. Blodårer og nerver passerer gjennom dette laget til dermis. Dette laget er avgjørende for hele hudens temperaturregulering, ettersom det inneholder 50 prosent av kroppsfettet i underhuden hos en frisk voksen. Slike lag ser man ikke så ofte hos andre arter, og mennesket er et av de få artene der man kan se de tydelige lagene i huden.
Huden beskytter ikke bare muskler, bein og indre organer, men den er også vår beskyttende barriere mot omgivelsene. Temperaturregulering, isolasjon, svetteutskillelse og følesans er bare noen få av hudens funksjoner.

3. Nerveender
Nerveendene ligger i dermis og gjør at vi kan føle temperatur, smerte og trykk. Dette gir oss informasjon om omgivelsene våre og hindrer oss i å skade oss selv.

1. Epidermis
Dette er det øverste, beskyttende laget. Det er vanntett og beskytter kroppen mot blant annet UV-lys, sykdom og uttørking.

2. Dermis
Dermis er det laget som gir næring til og bidrar til å vedlikeholde overhuden, og i dermis finnes hårrøtter, nerveender og svettekjertler.

4. Pore
Poren brukes til temperaturregulering, og det er her svetten utskilles for å kjøle ned kroppen når den blir for varm.

Hvordan huden din fungerer

Huden består av mange flere elementer enn de fleste forestiller seg

Under
huden

Hudens sanser

Hvordan fanger huden din opp signaler fra omverdenen?

Thuden huden bruker ulike detektorer (kalt sensoriske reseptorer) for å kjenne forskjell på trykk og smerte, varme og kulde, og et lett strøk kontra et hardt stikk. Disse reseptorene er spesialtilpassede nerveender, og mange av dem er pakket inn i lag av vev som gjør at de fungerer på ulike måter. De er plassert i ulikt antall over hele kroppen, med flere i hender, føtter og lepper enn noe annet sted. Noen reagerer raskt før de stopper, slik at du kan venne deg til følelser som ikke trenger konstant overvåking, som følelsen av klærne dine mot huden. Andre er trege med å slutte å signalisere, slik at du fortsatt er oppmerksom på følelsen.

Ulike reseptorer har ansvar for å registrere ulike aspekter ved berøring

Vibrasjon

Lett trykk

Hard berøring

Temperatur

Meissner-korpuskler
Disse sitter i ujevnheter og forhøyninger under det øverste hudlaget på hender og fotsåler. De er følsomme for trykk og vibrasjoner, noe som er nyttig for å registrere tekstur.

Pacinske korpuskler
Dette er de største av de sensoriske detektorene i huden. De sitter dypt under overflaten, og er utstyrt for å reagere på raske vibrasjoner, dypt trykk og kiling.

Merkels skiver
Det finnes mange av disse i fingertuppene og leppene, og de er gode til å føle lett trykk. De er spesielt viktige for å finne ut av formen og teksturen på gjenstander.

Frie nerveender
Mange av nerveendene under huden er ikke begravd inne i spesifikke strukturer. Disse "frie" nerveendene registrerer hovedsakelig smerte, men noen registrerer også følelser som trykk eller temperatur.

© SPL; Thinkstock

119

Hvordan sår leges

Det kreves en hær av celler for å reparere kutt og skrammer

Wsårheling skjer i fire viktige faser: hemostase, inflammasjon, proliferasjon og remodellering. Hemostase betyr "blodstopp" på gresk, og er det første avgjørende leddet i lukkingen av et sår. Kroppens første forsvarslinje når den blir såret, er å trekke sammen blodårene i det berørte området for å minimere blodtapet. Blodplatene begynner da å feste seg til det eksponerte vevet, aktiveres og får flere og flere blodplater til å klumpe seg sammen for å tette igjen hullet.
Når denne proppen er på plass, begynner det å danne seg et nett av fibrinfibre rundt den, som fanger opp forbipasserende blodceller og danner en solid blodpropp som holder såret lukket inntil det kan repareres. Denne prosessen tar bare noen minutter, og når blødningen stopper, utvider de lokale blodårene seg igjen, slik at immunceller kan nå frem til området og begynne den nødvendige reparasjonen. Dette stadiet kalles betennelse.
De hvite blodcellene rydder opp i døde celler, kvitter seg med skadet vev og jakter på eventuelle patogener som har kommet inn gjennom såret og ødelegger dem ved fagocytose (inntak av dem). De forbereder også området for reparasjonsfasen som kalles proliferasjon.
Med immunsystemets oppmuntring begynner lange, spindelformede celler som kalles fibroblaster, å gjenoppbygge kollagenstillaset som holder det friske vevet sammen. På toppen av såret begynner epitelceller å dele seg og migrere for å dekke hullet. Nye blodkar begynner å dannes, og etter hvert som vevet gror, begynner myofibroblaster å trekke i sårkantene for å lukke hullet. Når denne fasen er fullført, er det tid for remodellering. Stillaset som fibroblastene har bygget, omorganiseres, og alle unødvendige celler som ble dannet under helingsprosessen, fjernes på en trygg måte.

Stanse infeksjonen

"Hvite blodlegemer rydder opp i døde celler, kvitter seg med skadet vev og jakter på eventuelle patogener"

Immunforsvaret går inn for å forhindre at patogener kommer inn gjennom et åpent sår

8

9

1 Skade
Blodårene i det lokale området trekker seg øyeblikkelig sammen, noe som reduserer blodtapet og begrenser sjansene for at noe kommer inn i blodomløpet.
2Koagulering
En propp av blodplater begynner å danne seg. Koagulasjonsfaktorer omdanner den til et sterkt nettverk av fibre og blodceller som sperrer åpningen.
3Immunrespons
Immunceller strømmer inn i området, jager og dreper eventuelle bakterier og renser bort døde celler og skadet vev.
4Reparasjon
Immunceller oppmuntrer andre celler til å begynne å reparere. Støttenettverket under huden regenereres, og nye celler vokser over såret.
5Makrofag
Makrofag betyr "stor spiser". Det er disse cellene som er ansvarlige for å fjerne patogener og rusk.
6Immunforsvarets ankomst
Immunceller presses ut av blodårene og inn i vevet i en prosess som kalles ekstravasasjon.
7Granulering
Nytt vev begynner å dannes på skadestedet. Selv om det først er uordnet, blir det gradvis mer ordnet.
8Bakterier
Et åpent sår gjør det mulig for patogener som bakterier å komme inn i kroppen.
9Følger sporene
Immunceller tiltrekkes til sårstedet takket være et spor av kjemiske signaler.
10Arrdannelse
Hvis dermis (det dype hudlaget) har blitt skadet, dannes det nye kollagenfibre for å reparere det, noe som skaper et arr.

© SPL; Illustrasjon av Ed Crooks

120

Influensaviruset er dekket av molekyler som hjelper det å komme seg inn i cellene

Bakterier vs. virus

Hva er hva, og hvorfor spiller det noen rolle?

Wår du har vondt i halsen, virker ikke alltid årsaken så viktig. En mikroskopisk ekkelhet fører krig mot immunforsvaret ditt, det gjør vondt, og du vil bare føle deg bedre. Men om det er bakterier eller et virus som herjer, er faktisk veldig viktig.
Bakterier er alle laget av én enkelt, primitiv celle. Cellenes innside er adskilt fra utsiden av en fettholdig membran og et fleksibelt panser som kalles celleveggen. Den genetiske informasjonen er lagret på DNA-sløyfer, og disse inneholder små fabrikker som kalles ribosomer, som bruker den genetiske koden til å produsere molekylene som bakteriene trenger for å vokse, dele seg og overleve.
Virus, derimot, er teknisk sett ikke levende. De bærer på genetisk informasjon som inneholder instruksjoner for å bygge flere viruspartikler, men de har ikke utstyr til å lage molekyler selv. For å reprodusere seg må de komme seg inn i en levende celle og kapre dens maskineri, slik at den blir til en virusfabrikk.
Både bakterier og virus kan forårsake sykdommer, men for å kunne behandle dem er det avgjørende å vite hvem som er den skyldige. Antibiotika kan skade bakterier, men har ingen effekt på virus. Selv ditt eget immunforsvar bruker forskjellige taktikker.
Når det gjelder bakterier, slipper immunforsvaret løs antistoffer - våpen som klistrer sammen invaderende mikrober, bremser dem ned og markerer dem for ødeleggelse. Når det gjelder virus, kan immunforsvaret lete etter infiserte celler før det setter i gang en selvdestruksjonssekvens for å kvitte seg med alt det ekle som lurer på innsiden. Men noen virus kan motstå forsvaret vårt, og kan bli værende i oss på ubestemt tid.

Head to head

Begge er mikroskopiske, men ser man nærmere på dem, blir forskjellene tydelige

Ikke levende
Virus har ikke verktøyene som skal til for å lage sine egne molekyler, og de mangler gener som er avgjørende for liv.

Nukleinsyre
Virus bærer genetisk informasjon; noen i form av DNA, andre i form av RNA.

Kromosom
Bakterier bærer sin genetiske kode på et kromosom laget av DNA.

Proteinkappe
Virusets genetiske informasjon er lagret inne i et beskyttende belegg av molekyler som kalles proteiner.

"For at virus skal kunne reprodusere seg, må de komme seg inn i en levende celle og kapre dens maskineri, slik at den blir til en virusfabrikk"

Cellevegg
Bakterier har en beskyttende cellevegg som bidrar til å opprettholde strukturen deres.

Hylster
Noen virus har også en ytre konvolutt, ofte laget av fett og protein.

Ribosom
Disse strukturene gjør det mulig for bakterier å lage molekylene de trenger for å leve.

Celle
membran
Membranen bidrar til å kontrollere hva som går inn og ut av bakterien.

Antibiotikaresistens

Antibiotika angriper bakterier. De virker ved å forstyrre måten de små cellene deler seg på, vokser og reparerer seg på. Men hvis en infeksjon skyldes et virus, hjelper ikke antibiotika. Virus fungerer ikke på samme måte som bakterier, så antibiotika kan ikke bidra til å bekjempe dem. Det virker kanskje ikke som et stort problem, men hver gang antibiotika brukes, gir det bakteriene en sjanse til å lære seg å bli resistente. Så hver gang en pasient med virus får antibiotika, vil ikke bare pasienten ikke bli bedre, men bakteriene i kroppen vil også få sjansen til å se medisinen og utvikle et forsvar mot den.

Plasmid
Disse små DNA-sløyfene kan overføres mellom bakterieceller.

121

Slik fungerer immunforsvaret ditt

Kroppen din er låst i en konstant krig mot en tyktflytende hær

Fysisk forsvar
Menneskets anatomi følger oppfatningen om at gode gjerder gir gode naboer. Huden din, som består av tettpakkede celler og et antibakterielt oljebelegg, hindrer de fleste patogener i å sette sin fot i kroppen. Kroppens åpninger er også godt befestet. Patogener som du puster inn, møter en vegg av slimhinner i luftveiene, som er optimalisert for å fange opp bakterier. Patogener som du fordøyer, havner i et bad av potent magesyre. Tårene skyller patogener ut av øynene dine, og oversprøyter bakteriene med et sterkt enzym.

Iet er sant: Mens du bare sitter og ser på TV, går billioner og atter billioner av fremmede inntrengere til angrep på cellene dine. Disse angriperne kalles patogener og omfatter bakterier, encellede skapninger som lever for å spise og formere seg, protister, større encellede organismer, virus, pakker med genetisk informasjon som overtar vertsceller og formerer seg inni dem, og sopp, en type planteliv.
Bakterier og virus er de aller verste verstingene. Farlige bakterier frigjør giftstoffer i kroppen som forårsaker sykdommer som E. coli, miltbrann og pest. Celleskadene fra virus forårsaker blant annet meslinger, influensa og forkjølelse.
Det vrimler av disse mikroskopiske inntrengerne i så å si alt i omgivelsene våre, inkludert deg. Bare bakteriene i magen din er ti ganger flere enn alle cellene i kroppen din. Likevel vinner de mikroskopiske soldatene dine vanligvis mot patogener, takket være en kombinasjon av solide barrierer, rå styrke og overlegen intelligens på slagmarken, som samlet kalles immunforsvaret.

123

Det adaptive immunforsvaret

2. Bakterieantigen
Disse karakteristiske molekylene gjør at immunforsvaret ditt kan gjenkjenne at bakterien er noe annet enn en kroppscelle.

Vi kjemper den gode kampen, og de hvite blodcellene står i frontlinjen..

4. Oppslukt
bakterie
Under den første betennelsesreaksjonen slukes bakterien av en makrofag.

Wår et patogen er tøft, utspekulert eller tallrikt nok til å overleve ulike uspesifikke forsvar, er det opp til det utrolig adaptive immunforsvaret å rydde opp i rotet. Nøkkelkreftene i det adaptive immunforsvaret er hvite blodlegemer som kalles lymfocytter. I motsetning til makrofagene er disse lymfocyttene konstruert for å angripe kun én bestemt type patogen. Det finnes to typer lymfocytter: B-celler og T-celler.
Disse cellene går til aksjon når makrofagene formidler informasjon om det invaderende patogenet gjennom kjemiske signaler som kalles interleukiner. Etter å ha slukt et patogen, formidler makrofagen informasjon om patogenets antigener - avslørende molekyler som faktisk kjennetegner bestemte patogener. Basert på denne informasjonen identifiserer immunsystemet spesifikke B- og T-celler som er utstyrt for å gjenkjenne og bekjempe patogenet. Når disse cellene er identifisert, formerer de seg raskt og danner en hær av celler som er rustet til å ta knekken på angriperen.
B-cellene fyller kroppen med antistoffer, molekyler som enten avvæpner et spesifikt patogen eller binder seg til det og markerer det som et mål for andre hvite blodlegemer. Når T-cellene finner målet sitt, låser de seg fast og frigjør giftige kjemikalier som ødelegger det. T-celler er spesielt dyktige til å ødelegge kroppens celler som er infisert med et farlig virus.
Hele denne prosessen kan ta flere dager eller uker, og den rasende kampen kan føre til at du føler deg forferdelig dårlig. Heldigvis er immunforsvaret konstruert for å lære av fortiden. Samtidig som kroppen produserer nye B- og T-celler for å bekjempe patogenene, produserer den også hukommelsesceller - kopier av B- og T-cellene, som blir værende i systemet etter at patogenet er bekjempet. Neste gang patogenet dukker opp i kroppen din, bidrar disse hukommelsescellene til å sette i gang et raskt motangrep og utslette inntrengerne før infeksjonen får fotfeste - også kjent som immunitet. Vaksiner fungerer på samme måte - de eksponerer deg for akkurat nok patogener til at du utvikler hukommelsesceller, men ikke nok til at du blir syk.

3. Makrofag
Disse hvite blodcellene slukes og fordøyer alle patogener de kommer over.

1. Bakterie
Alle bakterier som kommer inn i kroppen din, har karakteristiske antigener på overflaten.

7. Ikke
matchende B-celler
Andre B-celler, som er konstruert for å angripe andre patogener, gjenkjenner ikke antigenet.

5. Presentert
bakteriens antigen
Etter å ha slukt bakterien, "presenterer" makrofagen bakteriens karakteristiske antigener og kommuniserer tilstedeværelsen av det spesifikke patogenet til B-cellene.

9. Hukommelsescelle
Den matchende B-cellen replikerer også for å produsere hukommelsesceller, som raskt vil produsere kopier av seg selv hvis den spesifikke bakterien noen gang kommer tilbake.

6. Matchende B-celle
Den spesifikke B-cellen som gjenkjenner antigenet, og som kan bidra til å bekjempe patogenet, mottar beskjeden.

Hvordan B-celler angriper

Ikke-spesifikke forsvarsmekanismer

Selv om det fysiske forsvarssystemet ditt er godt, sniker patogener seg ofte forbi det. Kroppen reagerer i første omgang med motangrep, det såkalte uspesifikke forsvaret.
Etter en skade - for eksempel et kutt - frigjør cellene kjemikalier som kalles betennelsesmediatorer. Dette utløser det viktigste uspesifikke forsvaret, kjent som betennelse. I løpet av få minutter etter et sår utvider blodårene seg, slik at blod og annen væske kan strømme inn i vevet rundt såret.
Væskestrømmen ved betennelse fører med seg ulike typer hvite blodlegemer, som setter i gang med å ødelegge inntrengere. De største og tøffeste av dem er makrofagene, hvite blodlegemer med en umettelig appetitt på fremmede partikler. Når en makrofag oppdager en bakteries avslørende kjemiske spor, griper den tak i inntrengeren, sluker den, skiller den fra hverandre med kjemiske enzymer og spytter ut de ufordøyelige delene. En enkelt makrofag kan svelge rundt 100 bakterier før dens egne fordøyelseskjemikalier ødelegger den innenfra.

B-celler retter seg mot og ødelegger spesifikke bakterier og inntrengere

11. Fagocytt
Hvite blodlegemer, fagocytter, gjenkjenner antistoffmarkøren, oppsluker bakteriene og fordøyer dem.

10. Antistoffer
Plasmacellene frigjør antistoffer, som uskadeliggjør bakteriene ved å feste seg til antigenene deres. Antistoffene markerer også bakteriene for destruksjon.

8. Plasmacelle
Den matchende B-cellen replikerer seg selv og danner mange plasmaceller for å bekjempe alle bakterier av denne typen i kroppen.

124

Mandlene dine kan bidra til å bekjempe bakterier

© Klem 2007

Forstyrrelser i immunsystemet

Hvem passer på vekterne?

Immunforsvaret er et kraftig forsvarssystem, så når det ikke fungerer som det skal, kan det gjøre like mye skade som en sykdom. Allergier er et resultat av et overivrig immunsystem. Som reaksjon på noe som er relativt ufarlig, som for eksempel pollen, vil immunforsvaret sette i gang overdrevne tiltak for å drive ut patogenet. I ekstreme tilfeller kan allergi føre til anafylaktisk sjokk, som er et potensielt dødelig blodtrykksfall, noen ganger ledsaget av pustevansker og bevisstløshet. Ved autoimmune lidelser som revmatoid artritt klarer ikke immunforsvaret å gjenkjenne kroppens egne celler og angriper dem.

Ved en allergisk reaksjon kan kroppen ty til nysing for å drive ut et ganske ufarlig patogen

Mandlene
Lymfoid vev fylt med lymfocytter, som angriper bakterier som kommer inn i kroppen gjennom nese eller munn.

Venstre vena subclavia
En av to store vener som fungerer som returpunkt for lymfe tilbake til blodbanen.

Høyre lymfekanal
Passasje som fører fra lymfekar til høyre subclaviavene.

Høyre vena subclavia
Den andre av de to subklavianvenene, som går motsatt vei av sin tvillingven.

Milten
Et organ som huser hvite blodlegemer som angriper patogener i kroppens blodomløp.

ed Uthman, MD

Lymfe
klynge av lymfeknuter
Lymfeknuter ligger langs lymfekarene i hele kroppen og filtrerer lymfe på vei tilbake til blodbanen.

Venstre lymfekanal
Passasje som fører fra lymfekar til venstre subclaviavene.

Thymuskjertelen
Organ som gir plass til lymfocytter som produseres av benmargen, slik at de kan modnes til spesialiserte T-celler.

Ductus thoracicus
Det største lymfekarret i kroppen.

Peyers lapp
Knuter av lymfoid vev som støtter hvite blodlegemer som bekjemper patogener i tarmkanalen.

Benmarg
Stedet for all produksjon av hvite blodlegemer.

Lymfekar
Lymfe samles i små kapillærer, som utvider seg til større kar. Skjelettmuskulaturen transporterer lymfe gjennom disse karene tilbake til blodbanen.

Lymfeknuter forklart

Lymfesystemet

Lymfeknuter filtrerer ut patogener gjennom lymfekarene dine

Lymfesystemet er et nettverk av organer og blodårer som samler opp lymfe - væske som har drenert fra blodbanen og ut i kroppsvevet - og fører den tilbake til blodbanen. Det spiller også en nøkkelrolle i immunforsvaret, filtrerer patogener fra lymfen og gir lymfocytter som bekjemper sykdommer, en hjemmebase.

Immunforsvaret ditt er avhengig av disse 0,04-1 cm store hevelsene for å bekjempe alle slags patogener. Når lymfen tar seg gjennom et nettverk av fibre i knuten, filtrerer de hvite blodlegemene den og ødelegger alle patogener de finner.

125

Kapsel
Beskytter det indre innholdet

Flageller
Flagellene svirrer for bevegelse

Pili
Pili forankrer seg til celleoverflater

Nukleoide
Nukleoiden inneholder genetisk materiale

Cellevegg
Gir strukturell integritet

Cytoplasma
Hjemsted for alt materiale utenfor kjernen

Ribosomer
Disse hjelper til med proteinproduksjonen

Cellemembranen
Cellens indre barriere

Bakterienes anatomi

Inne i disse mikroorganismene

Kjenn din fiende: Bakterier

Bakterier er den minste og desidert mest folkerike livsformen på jorden. Akkurat nå er det billioner av de encellede skapningene som kryper på og i deg. Faktisk utgjør de omtrent to kilo av din totale kroppsvekt. Til venstre ser du bakteriens anatomi..

Hva er HIV..

...og hvordan påvirker det immunforsvaret?

Humant immunsviktvirus (HIV) er et retrovirus (et virus som bærer ribonukleinsyre, eller RNA som det kalles), som smitter gjennom kroppsvæsker. I likhet med andre dødelige virus invaderer hiv celler og formerer seg raskt inni dem. Hiv infiserer celler med CD4-molekyler på overflaten, som omfatter infeksjonsbekjempende T-hjelpeceller. Hiv ødelegger vertscellen, og viruskopiene fortsetter å infisere andre celler. Etter hvert som viruset ødelegger T-hjelperceller, svekkes immunforsvaret stadig mer. Hvis mange nok T-celler går tapt, blir kroppen svært mottakelig for en rekke ulike infeksjoner, en tilstand som kalles ervervet immunsviktsyndrom (AIDS).

11

De viktigste punktene i lymfeknuten

1. Utgående lymfekar
Karet som fører filtrert lymfe ut av lymfeknuten
2. Ventil
En struktur som hindrer lymfen i å strømme tilbake inn i lymfeknuten
3. Vene
Passasje for blod som forlater lymfeknuten
4. Arterie
Tilførsel av innkommende blod til lymfeknuten
5. Retikulære fibre
Deler lymfeknuten inn i individuelle celler
6. Kapsel
De beskyttende, skjermende fibrene som omgir lymfeknuten
7. Sinus
En kanal som bremser lymfestrømmen, slik at makrofagene får mulighet til å ødelegge eventuelle patogener som oppdages
8. Innkommende lymfekar
Et kar som fører lymfe inn i lymfeknuten
9. Lymfocytt
T-celler, B-celler og naturlige dreperceller som bekjemper infeksjoner
10. Germinalt senter
Dette er stedet der lymfocyttene formerer seg og modnes
11. Makrofag
Store hvite blodlegemer som slukes og ødelegger eventuelle patogener som oppdages

Skanningelektronmikroskopisk bilde av HIV-1 som spirer (i grønt) fra en dyrket lymfocytt. Dette bildet er fargelagt for å fremheve de viktigste trekkene. Flere runde humper på celleoverflaten representerer steder der virioner settes sammen og spirer

126

Inne i lymfesystemet

Lær hvilken rolle lymfesystemet vårt spiller når det gjelder å holde ekle insekter på avstand

Te røde blodlegemene som transporterer oksygen rundt i kroppen, beveger seg gjennom blodårene i en væske som kalles plasma. Plasmaet beveger seg gjennom blodårene med et slikt trykk at det kan lekke ut i vevet. Lymfesystemet hjelper til med å fjerne det fra vevet og føre det tilbake til sirkulasjonen.
Lymfesystemet ligner på sirkulasjonssystemet ved at det består av en rekke blodårer, som for det meste finnes i huden og rundt indre organer. Men rørene danner ikke et kretsløp, og det finnes ingen pumpe. Væsken, som kalles lymfe, er avhengig av at musklene i nærheten trekker seg sammen for å komme tilbake til sirkulasjonen ved vena subclavia nær kragebeina.
Lymfesystemet er også en transportvei for immunforsvaret. Med mellomrom langs lymfekarene ligger det mellom 600 og 700 lymfeknuter. Større organer som milten og thymus er også koblet til nettverket.
Disse organene står for immunovervåkingen. Hvis en antigenpresenterende celle (APC) i immunforsvaret møter et patogen, vil den returnere til nærmeste lymfeknute med informasjon om inntrengeren. Immunsystemets spesialiserte angrepsceller, lymfocyttene, sirkulerer gjennom lymfesystemet og skanner etter matchende mønstre, og hvis de finner et, bruker de lymfeknuten som base for å tilpasse seg til det er skapt en hær av fiendespesifikke kloner.

Når lymfesystemet går galt

Et av de vanligste problemene knyttet til lymfesystemet er blokkering. Hvis noen av karene blir tilstoppet, kan ikke væsken dreneres ordentlig fra vevet, og da begynner den å hope seg opp. Denne tilstanden, som medisinsk kalles lymfødem, resulterer i en opphopning av væske i lemmer, noe som forårsaker hevelse.
Visse arter av parasittiske ormer er avhengige av menneskets lymfesystem for en del av sin livssyklus, og tilstedeværelsen av en orminfeksjon kan være en årsak til lymfødem. Dette kompliseres ytterligere av immunsystemet, som reagerer på ormene og eventuelle bakterier de kan være infisert med, noe som fører til fortykkelse av huden og en tilstand som kalles elefantiasis.
Sykdommen påvirker også lymfeknutene, som blir hovne under infeksjonen når immuncellene deler seg. Noen ganger skjer det en kreftforandring i en av immuncellene, noe som fører til lymfom og til slutt danner en svulst i knuten.

inne i Lymfesystemet

Kapillær væskeutveksling i aksjon

Se hvordan lymfe overføres mellom sirkulasjons- og lymfesystemet

Lymfatiske kapillærer
Lymfesystemets kapillærer er blindt avsluttende, noe som betyr at systemet ikke danner en lukket sløyfe. I stedet løper alle karene mot hjertet.

Arteriolar ende

Blod
kapillær

Onkotisk trykk
Proteiner i blodet kan ikke passere kapillærveggen. Dette skaper et onkotisk trykk som trekker vann tilbake i sirkulasjonen fra vevet.

Interstitiell plass

Efferent kar
Det er færre utgangspunkter enn inngangspunkter i lymfeknuten, noe som øker det indre trykket på væsken i de innkommende karene, og gjør at lymfen kan filtreres.

Hydrostatisk trykk
Kraften fra hjerteslagene skaper et trykk når blodet forsøker å presse seg gjennom trange blodårer. Dette fører til at væske lekker ut gjennom hullene i kapillærene.

Blod
flyt

Væskelekkasje
Det meste av væsken som lekker ut av sirkulasjonen, fanges opp igjen av det onkotiske trykket. Det som blir igjen, går inn i lymfesystemet.

Venøs ende

Lymfesystemet
Lymfesystemet (vist i grønt) har blodårer hovedsakelig i huden, og følger derfor ikke samme forløp som sirkulasjonssystemet.

Medulla
Dette sentrale området inneholder antigenpresenterende celler (APC-er). Lymfocytter som beveger seg gjennom medulla, skanner APC-cellene for informasjon om potensielle infeksjoner i kroppen.

Blodtilførsel
Immunceller kan komme inn og ut av lymfeknuten gjennom den dedikerte blodtilførselen.

Knuter
Rundt utsiden av lymfeknuten finnes det knuter som inneholder populasjoner av antistoffproduserende B-celler. Når de aktiveres, deler de seg for å produsere nok celler til å motvirke en infeksjon.

Vena subclavia
Lymfe føres tilbake til sirkulasjonssystemet via blodårer nær kragebeina.

Lymfeknute
Lymfeknutene er fordelt langs lymfekarene. De kan noen ganger kjennes som glatte, bønnelignende klumper på halsen og i lysken.

© SPL; Alamy; Thinkstock

127

Hvordan fungerer hvite blodlegemer?

Hvordan beskytter disse cellene kroppen vår mot infeksjoner og fremmede patogener, og er et av kroppens viktigste forsvarsverk?

We hvite blodlegemene, eller leukocyttene, er kroppens primære forsvar mot sykdom. Når kroppen invaderes av et patogen av noe slag, angriper de hvite blodcellene på ulike måter; noen produserer antistoffer, mens andre omringer og til slutt sluker patogenene i sin helhet.
Det finnes i alt fem typer hvite blodlegemer, og hver av dem arbeider på forskjellige måter for å bekjempe ulike trusler. Disse fem cellene er inndelt i to grupper: granulocyttene og agranulocyttene. Gruppene bestemmes ut fra om en celle har "granuler" i cytoplasmaet. Disse granulatene er fordøyelsesenzymer som bidrar til å bryte ned patogener. Nøytrofile, eosinofile og basofile er alle granulocytter, og enzymene i disse gir dem også en distinkt farge, noe agranulocyttene ikke har.
Nøytrofile, som er de vanligste hvite blodlegemene, utgjør mellom 55 og 70 prosent av de hvite blodlegemene hos et normalt friskt individ, mens de fire andre typene (eosinofile, basofile, monocytter og lymfocytter) utgjør resten. Nøytrofile er de som først og fremst reagerer på infeksjoner, og de beveger seg aktivt til infeksjonsstedet etter et kall fra mastceller etter at et patogen først er oppdaget. De spiser bakterier og sopp som har brutt gjennom kroppens barrierer, i en prosess som kalles fagocytose.
Lymfocytter - den nest vanligste typen leukocytter - har tre typer forsvarsceller: B-celler, T-celler og naturlige dreperceller. B-celler frigjør antistoffer og aktiverer T-celler, mens T-celler angriper sykdommer som virus og svulster når de får beskjed om det, og regulatoriske T-celler sørger for at immunsystemet går tilbake til det normale etter et angrep. De naturlige drepercellene hjelper T-celleresponsen ved også å angripe virusinfiserte celler og tumorceller, som mangler en markør som kalles MHC.
De resterende leukocyttypene frigjør kjemikalier som histamin, noe som forbereder kroppen på fremtidige infeksjoner, i tillegg til at de angriper andre årsaker til sykdom, for eksempel parasitter.

En mikroskopisk illustrasjon av en nøytrofil - den vanligste hvite blodlegemet

Et defekt immunsystem

Hvis immunforsvaret slutter å fungere som det skal, står vi i fare for å bli syke. Et annet problem er imidlertid hvis immunforsvaret faktisk går i overdrive og begynner å angripe individets egne celler og forveksler dem med patogener. Det finnes et stort antall autoimmune lidelser over hele verden, som Crohns sykdom, psoriasis, lupus og enkelte tilfeller av leddgikt, i tillegg til et stort antall sykdommer som mistenkes å ha autoimmune røtter.
Vi kan ofte behandle disse tilstandene med immunsuppressiva, som deaktiverer deler av immunforsvaret for å hindre at kroppen angriper seg selv. Det er imidlertid ulemper med denne behandlingen, for hvis personen utsetter seg for et annet patogen, vil han eller hun ikke få den normale responsen fra de hvite blodlegemene. Følgelig er det mindre sannsynlig at personen vil være i stand til å bekjempe infeksjoner med normalt lav risiko, og avhengig av patogenet kan de til og med være dødelige.

128

Basofile celler
Basofile celler er involvert i allergiske reaksjoner ved at de frigjør histamin og heparin i blodbanen. Basofilenes funksjon er ikke fullt ut kjent, og de utgjør bare 0,4 prosent av kroppens hvite blodlegemer. Granulatene deres ser blå ut når man ser dem i mikroskop.

Eosinofil
Eosinofile er de hvite blodlegemene som først og fremst håndterer parasittinfeksjoner. De har også en rolle ved allergiske reaksjoner. De utgjør en ganske liten andel av det totale antallet hvite blodlegemer i kroppen vår - ca. 2,3 prosent.

Typer av leukocytter

Ulike typer WBC har forskjellige roller, som utfyller hverandre for å forsvare kroppen

Monocytt
Monocytter bidrar til å forberede oss på en ny infeksjon ved å presentere patogener for kroppen, slik at antistoffer kan dannes. Senere i livet beveger monocyttene seg fra blodbanen og inn i vev, og utvikler seg deretter til makrofager som kan utføre fagocytose.

Nøytrofil
Nøytrofile er de vanligste av leukocyttene. De har kort levetid og må derfor produseres kontinuerlig av benmargen. Granulatene er rosa, og cellene har flerflikete kjerner som gjør det lett å skille dem fra andre typer hvite blodlegemer.

Lymfocytter
Disse frigjør antistoffer og angriper virus og tumorceller gjennom tre ulike celletyper. Som gruppe er de noen av de lengstlevende av de hvite blodcellene, og hukommelsescellene overlever i årevis slik at kroppen kan forsvare seg ved gjentatte angrep.

Hvite blodlegemer i arbeid

Kroppen har ulike ytre forsvarsverk mot infeksjoner, blant annet den ytre hudbarrieren, men hva skjer når denne brytes?

Brudd i huden
Et fremmedlegeme bryter gjennom huden og fører bakterier (vist i grønt) inn i kroppen.

Mastceller
Mastcellene frigjør cytokiner, og deretter settes de hvite blodlegemene i sving for å sikre at infeksjonen ikke sprer seg.

De hvite blodlegemene ankommer
Makrofager beveger seg til stedet via blodbanen for å begynne å forsvare seg mot invaderende bakterier.

Makrofager
spiser bakterier
Bakteriene tas opp i cytoplasmaet og brytes ned av akrofagene.

Helbredelse
Etter at bakteriene er fjernet, vil kroppen begynne å helbrede bruddet i huden for å forhindre ytterligere infeksjon.

129

Krigen mot superbakterier

Lær hvordan bakterier gjemmer seg, forandrer seg, lyver og jukser for å unngå antibiotika og sikre sin egen overlevelse

Bacterier er livsviktige for vår overlevelse. De hjelper oss med å fordøye maten og bidrar til å utvikle vårt avanserte immunforsvar mens vi er unge. Men de kan også forårsake sykdommer. Antibiotika ble oppdaget i 1928, og nesten over natten forvandlet de det som en gang var dødelige sykdommer, til trivielle infeksjoner. Men til tross for effektiv medisinering er bakteriene smarte og vet hvordan de skal slå tilbake. De kan endre form, gjemme seg i det skjulte og endre overflateutseende. Etter et antibiotikaangrep er de få bakteriene som er igjen, de sterkeste i flokken og resistente mot den aktuelle avlingen av antibiotika - det er de sterkeste som overlever. De gjenværende bakteriene formerer seg, blir sterkere og er i stand til å overleve angrep fra andre antibiotika. Dette kalles "multiresistens", og har ført til at visse bakterier har fått den illevarslende betegnelsen "superbugs" I løpet av de siste 30 årene har det blitt skrevet ut for mye antibiotika, noe som har bidratt til denne resistensen. Det er derfor legene ikke lenger gir antibiotika mot enkle forkjølelser; de har ingen effekt på virus, men kan bidra til antibiotikaresistens.

Superbakteriens hevn

Hvordan de tøffeste bakteriene tar over

Motstandsdyktighet
hos mennesker
Antibiotika som gis mot enkle sykdommer, fører til resistens hos friske mennesker.

Nederst i
næringskjeden
Mange husdyr får antibiotika for å holde seg friske. Deretter utvikler de resistente bakterier i tarmen.

Superbakteriens rike
superbakterien
De gjenværende bakteriene er nå resistente mot selv de sterkeste antibiotikaene og kalles superbugs. De sprer seg når pasienter forflytter seg, og på helsepersonell som går mellom pasienter.

Å gå inn på
sykehus
Når pasienter kommer inn og ut av sykehus, begynner disse tøffe bakteriene å vokse på avdelinger og sykehjem.

Inn i vår
næringskjeden
De resistente bakteriene i mat og grønnsaker kan bli værende i tarmen etter at vi har spist dem.

Fellesskap
resistens
Resistens i samfunnet utvikles gradvis, noe som hjelper de tøffeste bakteriene med å etablere seg og spre seg.

Avlingssirkler
Gjødsel som brukes på avlinger inneholder animalsk materiale, som også inneholder de resistente bakteriene, noe som øker spredningen av dem.

Svake mål
De forårsaker infeksjoner, sekundært til hovedårsaken til at pasienten er innlagt på sykehus. Legene behandler disse, men noen bakterier er fortsatt igjen.

Fremtidige strategier
Leger skriver bare ut antibiotika for så kort tid som mulig. Nye og smartere antibiotika takler selv den tøffeste resistensen.

Hvordan antibiotikaresistens utvikles

Normal funksjon
Antibiotika retter seg mot bakterieceller ved å endre signalene i ytterveggen, membranformen, svekke DNA-funksjonen i cellen eller ved å blokkere proteinsyntesen.

Endrer landingssonen
Bakterier kan endre formen og strukturen til molekylene som antibiotika er rettet mot, slik at de ikke kan gjenkjenne dem og dermed blir ubrukelige.

En inn, en ut
Antibiotika kommer inn i bakterieceller via spesielle pumper. Bakteriene kan utvikle flere utgangspumper enn inngangspumper, noe som betyr at antibiotikumet tvinges gjennom en utgang raskere enn det kan komme inn.

Inngangspolitikk
Bakterier kan hindre antibiotika i å komme inn: De kan endre formen på inngangspumpene og redusere størrelsen på porene i overflaten, noe som betyr at antibiotikaen blir for stor til å komme inn.

Inaktivering
De sterkeste bakteriene utvikler spesielle enzymer som kan ødelegge de viktigste delene av et antibiotikum før det rekker å virke.

130